Vi är glada att kunna presentera ännu en All About History-årgång som erbjuder några av de bästa historieskrivningarna, chockerande berättelserna och djupgående insikterna från tidningen All About History. På dessa sidor kommer du att kunna utforska den antika världens hemligheter, upptäcka heroiska berättelser om krig och frossa i de rika och mäktiga livsstilarna. Du kommer till exempel inte att vilja missa historien om Lola Montez, dansösen som lyckades störta en kung tack vare deras kärleksaffär. Du vill inte heller missa att läsa om Frederick Douglass, född i slaveri, som blev en av de ledande personerna inom den amerikanska abolitioniströrelsen och till och med utsågs till USA:s ambassadör. Vi försöker också besvara några av historiens brännande frågor i denna årsbok, till exempel var nazisternas guld finns, vilka var de kvinnliga samurajerna och hade romarna underkläder på sig? Det enda sättet att få reda på det är att börja vända blad. Lägg därtill andra världskrigets skola för utbrytare, Sveriges divadrottning och några av den antika medicinens underverk och vi hoppas att du håller med om att det finns mycket att sätta tänderna i.

Innehåll

Forntida mysterier  010 Faraonernas vrede hur det gamla Egypten gick ut i krig
020 Hade romarna underkläder på sig?
Och fler viktiga frågor om antiken besvarade
024 Vilka var det heliga bandet? thebes elitstyrka förklaras
030 Den antika medicinens hemligheter ett botemedel mot alla dina åkommor

De kungligas liv  036 Karl I: en tyrannisk kung?  omvärdering av en störtad kungs regeringstid
046 Kungliga trendsättare
Modetips genom historien
052 Saladin: Den förste sultanen hur han skapade sitt kungarike genom allianser och erövringar
062 Den diviga drottningen kristina av Sveriges liv

Krigsberättelser  070 Slaget om Storbritannien hjältar i skyn och de som stöttade dem
082 Skola för rymningskonstnärer
Hur de allierade förberedde sina män på att bli tillfångatagna
086 Jakten på nazisternas guld har alla deras illasinnade byten hittats?
Svart historia  094 Frederick Douglass  en abolitionists och diplomats otroliga liv
100 Vilka var de svarta Tudorerna?
Tidsepoken är inte så vit som den ofta framställs
106 Den svarte Spartacus revolutionären som ledde slavupproret på Haiti
112 Rasmassakern i Tulsa hur "Black Wall Street" förstördes

Anmärkningsvärda kvinnor  120 En martyr för filosofin hypatias otroliga liv
126 Vilka var de kvinnliga samurajerna?
Japanska kvinnor som levde på krigarens sätt
132 Dansaren som störtade en kung berättelsen om Lola Montez
138 Gertrude Stein: Salongens drottning hur hon byggde upp ett Mecka för konstnärer

Forntida mysterier

Antikens underverk förklarade

010  Faraonernas vrede
Lär dig varför krig var centralt för det forntida egyptiska samhället och för de gudalika kungarnas prestige
020 Hade romarna underkläder på sig?
Garrett Ryan svarar på några av de viktigaste frågorna vi har om den antika världen
024  Vilka var Sacred Band? denna stridsstyrka bestod av par av homosexuella älskare och var tillräckligt stark för att besegra spartanerna
030 Den antika medicinens hemligheter från gladiatorblod till djurgödsel, fruktansvärda botemedel för det som plågar dig avslöjas

Egypten i krig

vrede

av
den

Faraonerna

Illustration av: Joe Cummings

Hur Nilens mästare byggde ett imperium från brutal erövring

Skrivet av Garry Shaw

Tör tretusen trehundra år sedan, strax väster om den befästa staden Qadesh i Syrien, stirrade kung Ramses II på det kaos som utspelade sig runt omkring honom. Tdet staket av sköldar som bildade en rektangulär barriär runt hans läger hade plattats till av en anstormning av hettitiska stridsvagnar. Runt omkring riskerade egyptier att bli slaktade, krossade under hästarnas hovar, genomborrade av pilar eller huggna av skärsvärd. Många trupper flydde. Egyptens övriga armédivisioner var antingen för långt borta för att kunna hjälpa till eller hade redan skingrats av hettitiska krigare på vägen. Ramses var ensam på sin vagn, med sin skalpellrustning som glänste i solljuset. Han hade blivit övergiven. Än värre var att han hade misslyckats med en av faraos grundläggande uppgifter - att hålla sina egyptiska undersåtar säkra.
Tet var meningen att det skulle vara lätt att ta Qadesh. Underrättelser från två lokala beduiner tydde på att den hettitiska armén befann sig i Aleppo, 190 km bort, så Ramses hade gått vidare till Qadesh med arméns Amondivision och lämnat sina andra divisioner långt bakom sig. Det var först när hans soldater tillfångatog två hettitiska spejare som sanningen avslöjades: hans fiende hade faktiskt samlats på östra sidan av Qadesh. Där fanns tusentals

expertbiografi

Garry Shaw
Garry Shaw är författare till War and Trade with the Pharaohs (Krig och handel med faraonerna): En arkeologisk studie av det forntida Egyptens utrikesrelationer (Pen & Sword Archaeology, 2017). Hans nya bok Egyptisk mytologi: A Traveller's Guide from Aswan to Alexandria utkommer på Thames & Hudson den 12 augusti.
Följ honom på Twitter @GarryShawEgypt

© Garry Shaw

Höger Kung Seti I höjer sin spikklubba med ena handen och håller fiender med den andra, redo att slå dem. Guden Amun-Re erbjuder kungen ett vapen, som symboliserar gudomligt stöd

trupper och stridsvagnar. Nu.., var de i rörelse. After ett hastigt rådsmöte, sprang viziren för att varna en av Egyptens närliggande divisioner, men det var för sent. Ramses läger skulle snart bli överväldigat av hettiterna - hans anatoliska rivaler.
Tetta ögonblick hade nu kommit. Mitt i kaoset, när fienden cirklade runt, gjorde Ramses det som många gör i desperata tider: han vände sig till det gudomliga. Han bad till guden Amun, sin far, hävdade sin hängivenhet och listade de stora gärningar som han hade utfört för honom. Visst skulle guden inte överge sin son? Precis som i en film, när allt verkade förlorat, hörde Amon faraos rop och anslöt sig till honom på slagfältet - precis i rättan tid. Inom några ögonblick låg tusentals hettitiska stridsvagnar krossade och trasiga. Bevakad av Amun slaktade Ramsessina fiender med lätthet.
Wär slaget var över återvände Egyptens soldater och vagnförare till lägret och möttes av ett verbalt angrepp från faraon. Hade de glömt sin träning, frågade Ramses. Hade han inte gjort något för dem? Hur kunde de överge honom? Vad kommer folk att säga? Nästa morgon mötte den egyptiska armén återigen hettiterna. Den här gången slutade striden med en överenskommelse: de båda sidorna skulle återvända hem och det skulle bli fred - för tillfället. Men Qadesh skulle förbli i hettiternas händer. Det var ett dödläge.
Så slutar Ramses redogörelse för sina bedrifter vid Qadesh. Om man ska tro kungen var det bara Amuns ingripande som räddade hans liv. Det var han ensam som besegrade Egyptens fiender - hans trupper hukade bara av rädsla. Hur det egentligen gick till vid Qadesh den där dagen runt år 1274 f.Kr. är svårt att säga. Ett förslag är att en specialformad egyptisk armédivision, Nearin - som tog en annan väg till Qadesh än de andra - anlände till Ramses läger precis i tid för att överraska hettiterna och tvinga dem till reträtt. Om så är fallet kanske Ramses bad en bön till Amun i sin nödsituation. Och kanske betraktade han verkligen Nearins ankomst som Amuns svar - en sann kung hade ju trots allt gudarnas öra.
Tden kosmiska betydelsen av krigföring
Wär Ramses II kröntes till farao ärvde han en gudomlig roll som redan var mer än ett årtusende gammal och som hade kosmisk betydelse. Han hade en plikt att skydda Egyptens befolkning och utvidga landets gränser för gudarnas skull. Närhelst en fiende destabiliserade Egyptens intressen utomlands - oftast genom att avbryta handelsvägar eller gå in på egyptiskt kontrollerat territorium - representerade det en förlust av gudomlig ordning och balans, ett begrepp som egyptierna kallade maat. Det var kungens uppgift att åtgärda detta. Utlänningar var inte bara icke-egyptier som orsakade problem, utan förkroppsligade oordning som hotade världens stabilitet. Det är därför som utlänningar i statligt producerade texter och på heliga platser som tempel och gravar vanligtvis framställs i ett negativt ljus. De blir slagna av kungen, bitna av djur och bundna i smärtsamma ställningar. Denna symbolik var så viktig för den egyptiska ideologin att de "nio bågarna" - symboler som representerade Egyptens alla fiender - målades på palatsgolv och vävdes in i kungliga sandaler så att kungen krossade sina fiender under fötterna med varje steg. Gör ett försök nästa gång någon gör dig på dåligt humör.
Tatt kungen hade denna roll är inte förvånande: han var delvis gudomlig och den egyptiska mytologin är fylld av krigföring och våld. Varje dag och varje natt sedan tidernas begynnelse hade solguden och hans anhängare kämpat mot ordningens fiender, representerade av kaosormen Apophis, vars enda syfte var att destabilisera kosmos. Det finns myter som beskriver Horus och Seths dispyt om vem som skulle bli kung av Egypten, efter att Seth hade mördat Osiris, Horus far. Gudarna Geb och Shu, far respektive farfar till Osiris, mötte också båda rebeller under sina mytologiska regeringar.
Cåstås visste gudarna ett och annat om krigföring. Kanske var det därför som kungen var tvungen att be om deras godkännande innan han gav sig ut på fälttåg. I krigsscener, ofta inristade på tempelväggar, symboliseras det gudomliga godkännandet av ett fälttåg genom att en gud ger kungen ett vapen. Efter kriget visas hur kungen avrättar utländska fångar inför gudarna. Vanligtvis håller han sina skräckslagna fiender i håret och är på väg att låta sin klubba slå in i deras skallar. Sådana avrättningsscener finns ofta vid ingången till tempel, avsedda att på ett magiskt sätt hindra oordningens störande krafter från att komma in i det heliga rummet.
Tden första  Egyptiska arméerna
För en stor del av faraonernas tidiga historia var den egyptiska armén inte professionell. Med liten fara från yttre krafter fanns det inget behov av en stående armé, så när kungen eller de lokala ledarna behövde en stridande styrka samlade de helt enkelt ihop män från Egyptens provinser, gav dem vapen och beordrade dem att marschera in i fiendeland. Legosoldater och krigsfångar, som ofta hämtades från Nubien och Libyen, ökade antalet soldater. Arméledarna valdes vanligtvis på grund av sin lojalitet mot kungen och var därför inte utbildade krigare. En sådan person, en man vid namn Weni, hade varit mästare i den kungliga klädkammaren och domare innan kungen skickade honom för att leda tusentals trupper till Levanten. Han hade uppenbarligen talang för uppgiften, för han återvände som hjälte och skickades ut ytterligare fem gånger för att bekämpa Egyptens fiender.
Tarméns huvudsakliga stridstaktik var att överväldiga fienden, sedan decimera deras land och resurser och ta bort

Nedan En rekonstruktion av en målad fresk som föreställer en stor fornegyptisk vagnladdning

Botten Egyptiska bågskyttar skjuter pilar mot sina fiender. I krigsscener avbildades de egyptiska trupperna normalt i mycket mindre skala än kungen. Från Medinet Habu, Luxor

"Utlänningar var inte bara icke-egyptier som ställde till med problem, utan de utgjorde en oordning som hotade stabiliteten i världen"

2x © Alamy

© Getty Images

© Alamy

Faraonernas vrede

Viktiga strider

Viktiga sammandrabbningar som definierade det egyptiska imperiet

Slaget vid Qadesh
(1275 F.KR.)
Detta historiska slag var anmärkningsvärt av två skäl. För det första var det historiens största vagnstrid med omkring 5 000 vagnar som drabbade samman mellan egyptierna, under Ramses II, och hettiterna, under Muwatallis. För det andra, eftersom slaget slutade i ett dödläge, var det orsaken till det första registrerade fredsavtalet med paritet.

Slaget om deltat
(1178 F.KR.)
År 1178 ville de mystiska havsfolken utmana egyptiernas makt i regionen och tog sin erfarna, tunga flotta för att utmana de lättare och mindre erfarna egyptierna till sjöss. Havsfolkets större skepp visade sig dock vara ineffektiva när de drogs in i Nildeltat, där egyptierna decimerade deras styrkor.

Slaget vid Megiddo
(1458 F.KR.)
Megiddo är den stad från vilken grekerna hämtade ordet armageddon och här har många viktiga konflikter utspelat sig. År 1458 var den platsen för ett slag mellan de upproriska kungarna i Kanaan och Syrien mot Tuthmosis III. Faraon lyckades överlista sina fiender när han närmade sig staden och tvingade dem att kapitulera efter en åtta månader lång belägring.

Slaget vid Pelusium
(525 F.KR.)
Den achaemenidiske härskaren Cambyses II använde djur som var heliga för egyptierna för att avskräcka dem från att anfalla, och vissa bilder visar hur hans män kastar katter över stadsmurarna. Så småningom blev egyptierna tillintetgjorda av den invaderande armén.

möjligheten av något framtida hot. Deras vapen var lika okomplicerade som deras militära organisation och taktik. Bågskyttarna var beväpnade med enkla bågar och pilarna var spetsade med pilspetsar av sten eller ben. Alla andra hade yxor med stenblad, dolkar eller spjut. Sköldar av kohud och läderremmar, lindade runt bålen, var truppernas enda skydd.
Tet finns frustrerande få detaljer i de tidiga skriftliga redogörelserna för egyptisk krigföring, som tenderar att beskrivas i hovmännens idealiserade begravningsbiografier, inskrivna i deras gravar. I dessa nämns den uppgift som kungen tilldelat och den efterföljande framgången, men inte mycket mer. Innehållet fokuserar på hovmannens närhet till kungen och bevis på goda tjänster - som ska locka gravbesökare att lämna gravgåvor - snarare än historiska detaljer om militära aktiviteter. Detta är fallet med den ovan nämnda Weni i Gamla riket (2584-2117 f.Kr.), som främst fokuserar på att lista de led han ledde och hans tjänst som en bra befälhavare, innan han sammanfattar den förstörelse hans armé orsakade.
Eådriga krigsskildringar är inte heller till någon hjälp. Även om detaljerade stridsscener i allmänhet inte finns i de tidiga bevisen, finns det målningar av belägringar, som visar egyptier som klättrar på stegar för att nå sina fiender högt upp på murarna i befästa levantinska städer. Samtidigt lät kung Sahure omkring 2380 f.Kr. hugga in en bild av besegrade libyska fiender och deras namn i en vägg i sitt pyramidkomplex i Abu Sir, inte långt från dagens Kairo. Detta skulle ha kunnat betraktas som en verklig händelse från kungens regeringstid, om det inte vore för att andra kungar hade exakt samma scen på sina egna monument - till och med med samma libyska namn. Så utkämpade Sahure detta fälttåg, eller kopierade han det också från en tidigare härskare? Det får vi kanske aldrig veta.
Nnytt kungarike, nya innovationer, ny armé
A stor förändring i den egyptiska krigföringen skedde som en reaktion på den andra mellanperioden (1781-1549 f.Kr.), en fas av politiskt sammanbrott. När centralmakten kollapsade och landet splittrades uppstod ett självständigt kungarike i Egyptens nordöstra del, med centrum i en stad som idag heter Tell el-Daba. Under Mittens rike (2066-1781 f.Kr.) hade invandrare från Levanten flyttat till denna region, och egyptierna bosatte även krigsfångar från Levanten där. Med tiden blev dessa personer egyptier. Vissa fick till och med maktpositioner i den lokala regeringen. När den kungliga kontrollen försvann bildade dessa individer en ny härskande dynasti. Långsamt utökade de sitt inflytande över deltat och sedan söderut, tills en pest ödelade befolkningen - inklusive härskarna i Tell el-Daba. Deras lediga plats fylldes antingen av en annan grupp egyptiserade människor av levantinskt ursprung eller av nya invandrare från Levanten. I vilket fall som helst kallade de sig heka khasut, "härskarna i främmande länder", en fras som vi idag känner igen som ordet Hyksos.
After blodiga fälttåg under ledning av tre på varandra följande kungar lyckades egyptierna fördriva hyksos från landet. Detta utlöste en ny fas i Egyptens historia: Det nya riket, en tid av rikedom och imperium som varade från cirka 1549 fvt till 1069 fvt. För Egyptens elit visade Hyksos-episoden på det akuta behovet av att öka kontrollen över landets gränsområden och att modernisera militären och dess teknik. I Främre Orienten hade stridsvagnen och den mer kraftfulla kompositbågen använts i århundraden. När Hyksos var borta tog egyptierna snabbt till sig båda.
Chariotterna blev nu populära bland faraonerna och adeln som symboler för makt och prestige, de användes för jakt och strid, men också för att ta sig fram (elitvillorna hade till och med ingångar som var tillräckligt breda för att vagnarna skulle kunna köra in på tomten). De gjorde också innovationer och konstruerade sina vagnar så att de var lättare och snabbare än de som kördes av deras fiender, t.ex. hettiterna. Under striden hade varje vagn en man som styrde ett par hästar och en annan som sköt pilar, även om andra vapen, som yxor och dolkar, alltid fanns nära till hands. En tredje man, beväpnad med ett spjut, sprang bredvid vagnen och avvärjde alla fiender som utgjorde en fara för hästarna. Till skillnad från andra soldater skyddades vagnförarna av sköldpansar av läder eller brons och hjälmar av brons.

Ovan Egyptiska skriftlärda räknar händer, avhuggna från fiendens döda, för att summera antalet döda under striden. Från Medinet Habu, Luxor

Insättning ovanför  Ett par fötter vilar på de "nio bågarna", symboler som representerar Egyptens alla fiender. Ristat vid kung Seti I:s tempel i Abydos

"Kampanjer, antingen för att utöka eller återta territorium, kräva tribut eller visa makt, blev en årlig aktivitet"

Ovanför Kung Tutankhamun åker i sin vagn mot sina fiender och skjuter pilar medan hans hästar trampar ner dem. Från en kista som hittades i Tutankhamuns grav i Konungarnas dal i Luxor

Asom ett led i denna professionalisering bröt egyptierna med det förflutna och skapade en stående armé, även om legosoldater och krigsfångar fortsatte att spela en viktig roll. Armén var nu uppdelad i fyra divisioner (åtminstone under Ramses II:s regeringstid), var och en uppkallad efter en gud: Amun, Re, Ptah och Seth. Varje division bestod av 5.000 man, under befäl av divisionens stora överordnade, med olika underavdelningar under sig. Att bli soldat var nu ett karriäralternativ och innebar ett sätt för människor med enkla bakgrunder att bli uppmärksammade av den högsta eliten - till och med kungen. Om en soldat kunde läsa och skriva, eller var villig att lära sig, kunde en framtid inom regeringen vara en möjlighet. De som lyckades med detta klarade sig faktiskt ganska bra. En soldat vid namn Ahmose Pennekhbet, som deltog i krigen mot hyksos och sedan i flera fälttåg under olika kungar, blev skattmästare och kunglig lärare - en karriär som var otänkbar för tidigare generationer egyptier.
Tfaraon  som A Krigsledare
Understöd av denna professionella armé utvidgade faraonerna sitt inflytande söderut till Nubien, som de med våld annekterade, och till Levanten. Därmed kom de i kontakt med mäktiga imperier i Främre Orienten - i synnerhet Mitanni i Syrien och Anatolien och, efter deras kollaps, hettiterna i Anatolien. Kampanjer, antingen för att utvidga eller återta territorium, kräva tribut eller visa makt, blev en årlig aktivitet. Och som kungar brukar göra i sådana situationer marknadsförde faraonerna sig överallt som stora krigare. En av de mest kända, Tuthmosis III, proklamerade sin seger över en mitannisk koalition vid Megiddo, som slutade med en sju månader lång belägring. Ramses II vann Amuns gunst vid Qadesh och Ramses III besegrade de mystiska sjöfolken till lands och till sjöss och slog tillbaka två libyska anfall.
Aförutom att framhäva sin styrka i strid framstod faraonerna i Nya riket som utmärkta beslutsfattare och strateger. Under sina expanderande fälttåg i Levanten träffade Tuthmosis III sina befälhavare i den lilla levantinska staden Yehem för att diskutera vilken väg som var bäst att ta till Megiddo. Mot deras råd valde han den farligaste vägen och lät sina trupper marschera i en rad genom det smala Arunapasset som ledde till staden. Naturligtvis visade sig detta vara den bästa strategin och hans kampanj slutade med framgång. På samma sätt var Ramses II nära involverad i alla beslut som fattades under hans marsch till Qadesh - även de dåliga. Han talade personligen med de två beduiner som fick honom att tro att hettiterna inte fanns i närheten, vilket föranledde hans Amun-divisions hastiga marsch till Qadesh. Senare, när han hade förhört de två hettitiska spejarna, var han tvungen att kalla in sina officerare för att förklara att han hade blivit vilseledd - men här skyller han på sin administration i Levanten för att ha misslyckats med att hålla reda på hettiternas rörelser snarare än på sig själv. De kungliga texter som beskriver dessa händelser verkar ha baserats på administrativa dokument, så de återspeglar utan tvekan en viss verklighetsnivå, trots att de blir idealiserade när de beskriver kungen på slagfältet.
Iet är svårt att säga om faraonerna i Nya riket verkligen stred vid frontlinjen med sina trupper. I våra källor dödar kungen alla fiender, zappar

4x © Getty Images

"Förutom att framhäva sin styrka i strid framställde faraonerna i Nya riket sig själva som utmärkta beslutsfattare och strateger"

Ovan till vänster Många egyptiska soldater var beväpnade med spjut och skyddades av sköldar, som dessa modellspjutmän från Mesehtis grav i Asyut

Ovan till höger Nubiska bågskyttar utgjorde en viktig del av Egyptens arméer från början av den forntida egyptiska historien

Att trampa på fienden

Vilka var de "nio bågarna"?

En vanlig hieroglyf som du hittar på avbildningar av faraoner, på deras gravar och ofta vid basen av statyer är något som kallas "de nio bågarna". Vanligtvis är det nio bågformer som visas tillsammans och de representerade Egyptens nio fiender. Vilka dessa fiender var kunde förändras över tid och siffran nio användes av egyptierna för att beteckna summan av, så det var en fras som syftade på alla yttre fiender.
Var och hur det användes är kanske mer intressant än vad det faktiskt betydde. Ofta när man ser de nio bågarna ses de under fötterna på en farao, vilket betyder att de metaforiskt krossade Egyptens fiender under fötterna. Ett annat bra exempel är ett par sandaler som tros ha tillhört Tutankhamun, som är dekorerade med de nio bågarna så att han skulle trampa in sina fiender med varje steg.

Ovanstående Ramses II kämpar i ett slag med sitt berömda lejon vid sin sida

Nedan En hettitisk kopia av det fredsavtal som slöts mellan egyptiernas kung Ramses II och hettiternas kung Hattusilis. Den upptäcktes i hettiternas huvudstad Hattusa (Boghazkoy)

Slåss som en egyptier

Vapnen och taktikerna som drev imperiet

Bildkälla: The Metropolitan Museum of Art

Spjut och sköld
Kombinationen av ett spjut och en sköld var mycket vanlig på det egyptiska slagfältet. Spjutet hade en bronsspets, vilket innebar att det kunde tränga igenom de flesta rustningar som egyptierna mötte, medan skölden gav ett bra skydd, särskilt när trupper slöt sig samman. Bronsspetsarna var faktiskt en innovation som man lärt sig av assyrierna.

Khopesh
Khopesh är ett unikt format svärd, ett böjt svärd som liknar en skära. Det är bara vasst på ytterkanten, vilket innebär att det är mer av ett huggande svärd, men det kan också användas för att hugga och kan säkert stöttas längs bakkanten. Designen har faktiskt sitt ursprung i Mesopotamien.

Stridsyxa
Den ursprungliga egyptiska yxan från Gamla riket (2700-2200 f.Kr.) var rundare och tillverkad av sten eller koppar innan denna halvmåneformade design av brons infördes under den första mellanperioden (2181-2055 f.Kr.). Detta gav yxan en mycket längre egg, vilket gjorde den mycket mer dödlig på slagfältet.

Kompositbåge
Den 1,5 m långa kompositbågen, som kunde träffa mål på 250 meters avstånd, tillverkades av ett antal olika material och importerades sannolikt till Egypten från Assyrien eller det hettitiska riket. Bronsspetsade pilar i kombination med denna kraftfulla båge gjorde de egyptiska bågskyttarna (ofta placerade i vagnar) till ett fruktansvärt hot på slagfältet.

Vagn
När Egypten stod på toppen av sin makt under det Nya riket (1539-1292 f.Kr.) var det till stor del tack vare att man använde sig av stridsvagnar på slagfältet. De var tungt beväpnade och mobila och gjorde det möjligt för Egypten att gå till offensiv mot sina fiender, vilket gav dem viktiga segrar i expansionen av sitt imperium under Ramses II och Tuthmosis III.

LEft En scen där fångar förs inför Ramses II innan de får sina händer avhuggna

runt slagfältet som ett stjärnskott och förgör dem på ett ögonblick. Han liknas vid en järnvägg som håller sina trupper säkra. Soldaterna sade aldrig att de dödade fiender, utan de tog fångar eller samlade in händer från deras kroppar - ett sätt för Egyptens skriftlärda att räkna antalet döda fiender. De kungliga mumierna från Nya riket bär däremot få bevis för att faraonerna levde ett liv i fara och strid. Det finns inga läkta ben eller sår som kan tillskrivas att de utsatte sig själva för fara.
Tör att hitta en kung som dog våldsamt under ett fälttåg måste vi gå lite tidigare än Nya riket, till Seqenenre Tao II under den andra mellanperioden. Omkring 1553 f.Kr. högg Seqenenres mördare honom i ansiktet med yxor och krossade hans näsa med en klubba eller skaftet på en yxa. Eftersom alla slagen riktades mot huvudet och med olika vapen är det troligt att Seqenenre dödades under en ceremoniell avrättning snarare än på slagfältet. Kung Senebkay av Abydosdynastin - en rad härskare i Abydos under den andra mellanperioden - dödades också av fiender. Men till skillnad från Seqenenre är den olycklige Senebkay full av djupa sår, från huvudet till fötterna, vilket kan tyda på att han dog i strid mot ett antal fiender. Såvitt vi kan se bär ingen farao från Nya riket några sådana sår eller ärr. Det betyder inte nödvändigtvis att de inte slogs, bara att de kanske inte var så aktiva på slagfältet som de ville framställa sig själva.
War och fred
Jlika viktigt som att delta i strider eller besluta om en krigsstrategi är det att veta när man ska sluta fred - ett beslut som också låg i faraonernas händer. Under kung Amenhotep II kan egyptierna ha upprättat fördrag med babylonierna, mitanni och hettiterna, eftersom gåvor skickades från deras kungar till det kungliga hovet. Korrespondensen mellan de stora kungarna i Främre Orienten och Egypten framgår av Amarnabreven, som hittades i Tell el-Amarna (den gamla kungastaden Akhetaten) i mellersta Egypten. Breven ger en bild av frekventa gåvoutbyten, resande sändebud, diplomatiska äktenskap och jämlikhet mellan härskarna. Relationerna med hettiterna försämrades med tiden och ledde slutligen till att Ramses såg döden i vitögat i slaget vid Qadesh. Men flera år senare bestämde sig även Ramses II och hettiternas kung Hattusilis för att det var dags att knyta närmare band och avsluta de många åren av misstro och strider mellan deras två imperier. Deras förhandlingar resulterade i världens första kända paritetiska fredsavtal - ett avtal mellan jämlikar.
After att fördraget hade upprättats började brevväxlingen mellan de två hoven (inklusive två brev som innehöll meningsskiljaktigheter om Ramses minnesbilder av händelserna vid slaget vid Qadesh). Ramses gifte sig med två hettitiska prinsessor och den hettitiske kronprinsen besökte Egypten. Ramses bjöd också in Hattusilis att komma till Egypten, men den hettitiske kungen verkar inte ha accepterat erbjudandet. Tack vare det nyfunna samarbetet förbättrades livet och människor kunde resa tryggt, särskilt i Levanten, som inte längre var indraget i krigen mellan två mäktiga imperier. Faraon må officiellt ha betraktat alla utlänningar som förkroppsligande av oordning, och krigföring må ha varit nyckeln till kunglig presentation och ideologi, men i slutändan är verkligheten att samarbete och fred alltid är de förnuftigaste och mest välmående alternativen. Även för en krigarfarao som Ramses II.

Ovanstående Ramses II dräper och trampar på sina fiender i strid

"seqenenres mördare hackade honom i ansiktet ansikte med yxor och krossade hans näsa med en spikklubba eller yxa"

Gjorde
romans
bära
underslitage?

(Och andra viktiga frågor om forntida historia besvaras)

Skrivet av Callum McKelvie

Haar du någonsin undrat om romarna hade byxor på sig? Om det fanns husdjur i den antika världen? Om folk trodde på spöken eller utomjordingar? Från Kleopatra till Colosseum, från Augustus Caesar till Alexandria - många antika historier tenderar att fokusera på personer och händelser som fortfarande är populära tack vare filmer, tv och videospel. Men detta tillvägagångssätt kan innebära att detaljerna i det dagliga livet ofta går obemärkta förbi.
Historikern Garrett Ryan har gjort det till sitt uppdrag att besvara de nischade och obskyra frågor som rör antikens Grekland och Rom genom att gå ut på nätet och erbjuda sin expertis på offentliga forum som Reddit. Vi talade med honom om hans nya bok Nakna statyer, feta gladiatorer och krigselefanter som genom en serie korta och humoristiska essäer försöker besvara dessa frågor och många fler.
Kan du berätta lite om dig själv och ditt intresse för den antika världen?
Så länge jag kan minnas har jag varit intresserad av historia, och i synnerhet av de gamla grekerna och romarna. Detta ledde så småningom till att jag doktorerade i grekisk och romersk historia vid University of Michigan. Efter att ha undervisat vid några universitet lämnade jag den akademiska världen för att starta toldinstone.com, en webbplats som utforskar antikens historia. När jag marknadsförde min webbplats upptäckte jag historieforum på nätet - särskilt AskHistorians på Reddit - där tiotusentals människor ställde frågor om grekerna och romarna. Jag blev aktiv på dessa sajter och började fundera på att skriva en bok som skulle besvara några av de vanligaste frågorna på ett sätt som var både informativt och humoristiskt. Slutresultatet blev Nakna statyer, feta gladiatorer och krigselefanter.
Vilken är den vanligaste frågan om grekerna och romarna som du ser ställas online?
Det finns ingen enskild fråga, men vissa ämnen dyker upp om och om igen. Jag ser många frågor om den klassiska världens mest kända figurer - Kleopatra, Caesar och Alexander den store. Andra favoritämnen är romarrikets fall, den romerska armén och gladiatorer. I allmänhet känner de flesta människor till antikens Grekland och Rom genom massmedier - filmer tvtv, videospel - och deras frågor speglar detta.

Har du någonsin blivit förbryllad av en fråga? Och om så är fallet, kan du berätta vad det var?
Jag blir ofta förbryllad, och det är halva nöjet! När man är osäker på ett ämne måste man dyka ner i källorna och ofta upptäcker man saker som man aldrig anat. En gång frågade mig till exempel en student i en klass som jag undervisade vid University of Michigan om någon romersk kejsare eller kejsarinna någonsin hade hittats med en intakt grav. Med en nybliven doktors självförtroende svarade jag "Nej, de plundrades under medeltiden." Men senare började jag tvivla på mitt svar, läste på lite och upptäckte att två romerska kejsarinnors gravar hade hittats under rivningen av den gamla Peterskyrkan under renässansen. Frågan om kejsarinnornas gravar kom så småningom med i min bok.
Enligt din erfarenhet, vad tycker folk är mest förvånande med den antika världen?
Vi känner grekerna och romarna - eller åtminstone vill vi tro att vi gör det - på ett sätt som vi inte känner till någon annan antik civilisation. Detta leder till alla möjliga missuppfattningar. Människor som är bekanta med den klassiska historien främst genom filmer eller videospel, till exempel, föreställer sig ofta grekerna och romarna i grälla färger - allt blodspillan och utsvävningar, omöjlig dygd och osannolik last. Det är naturligtvis missvisande. Grekerna och romarna var trots allt bara människor, inte så olika oss när det gäller de grundläggande frågorna om att tjäna sitt uppehälle eller bilda familj. Men det är lika missvisande att tro att grekerna och romarna var precis som vi. För de flesta av oss är det svårt att ens föreställa sig att leva i en värld där praktiskt taget varje måltid består av bröd eller gröt, där den förväntade livslängden ligger runt tjugoårsåldern och där slaveri är ett lättvindigt accepterat faktum. Ändå var det den värld som grekerna och romarna levde i.
Varför tror du att aspekter av det dagliga livet och många av de andra ämnen som tas upp i din bok sällan förekommer i populärhistoriska skildringar?
Det finns alltid en efterfrågan på ännu en biografi om Caesar eller Kleopatra, men det kan vara svårt att övertyga en förläggare om att allmänheten vill lära sig mer om något nischat ämne som antika barberare eller preventivmedel. Det finns naturligtvis böcker som handlar om vardagslivet under antiken, men de flesta av dessa är antingen akademiska monografier eller handböcker för studenter. Det som skiljer min bok åt, på gott och ont, är dess variation. Så vitt jag vet finns det ingen annan bok om antikens historia som försöker möta det allmänna intresset genom att ta upp frågor om ett brett spektrum av ämnen, bekanta och andra.
Finns det något som du har upptäckt när du svarat på frågor som har förvånat dig?
Alla möjliga saker. För att bara nämna ett exempel så är den första frågan i min bok "Varför hade inte grekerna eller romarna byxor?" När jag sökte svaret upptäckte jag - bland mycket annat - att atenarna ofta hade små mynt i munnen (eftersom deras kläder inte hade fickor), att byxor upprepade gånger förbjöds i staden Rom och att Caligula gillade att klä ut sig till Zeus på fester.
Vi vill inte förstöra bokens överraskningar, men hade grekerna eller romarna underkläder?
Såvitt vi kan se inte ofta, åtminstone inte i modern mening. Kvinnor bar bröstband (en slags proto-bra), men annars finns det nästan inga bevis för att människor bar vad vi skulle betrakta som underkläder. Grekerna och romarna föredrog i allmänhet lätta underställ.
Har du någonsin fått en fråga som har roat dig särskilt mycket?
Jag kommer att tänka på två. Den första var: "Har någon någonsin streakat i Colosseum?" Svaret är tyvärr nej. Åtminstone finns det ingen skriftlig källa som nämner det, och det skulle ha varit mycket svårt. Arenan i Colosseum var åtskild från den första sätesraden av ett brant stup och ett avancerat staket. Bågskyttar var stationerade längs barriären för att upprätthålla ordningen på arenan, så även om någon lyckades klättra över staketet skulle han ha varit pincad med pilar innan han kom långt. Den andra frågan som fick mig att skratta var: "Har akvedukter någonsin använts som vattenrutschbanor?" Även här är svaret nästan helt säkert nej, även om vi inte har några textuella bevis på det ena eller andra sättet. Nästan alla romerska akvedukter har en mycket svag lutning - ibland bara några centimeter per kilometer - så alla försök att glida inuti en sådan skulle bara ha gett blåmärken.
Titeln på din bok - Nakna statyer, feta gladiatorer, Aoch krigselefanter - är minst sagt spännande. Kan du berätta oss lite om var den kommer ifrån?
Den fångar ögat, eller hur? Titeln refererar till tre frågor i boken: "Varför var så många grekiska och romerska statyer nakna?", "Var gladiatorer feta?" och "Hur användes krigselefanter i strid?" (Om du undrar är de korta svaren på dessa frågor "konstnärlig konvention", "egentligen inte" och "mycket försiktigt")
Kan du berätta mer om dessa feta gladiatorer?
För cirka 15 år sedan upptäckte arkeologer som arbetade i Efesos i Turkiet en gladiatorkyrkogård. Benen analyserades av rättsantropologer, som konstaterade att gladiatorerna hade levt på en fet vegetarisk kost. Vi visste redan detta från textkällor - romarna brukade kalla gladiatorerna för "kornpojkar" eftersom de levde på välling av bönor och korn - men teamet från Efesos var de första som föreslog att gladiatorernas kost var avsedd att göra dem feta. Fettlagren, påpekade de, skulle ha bidragit till att skydda gladiatorernas vitala organ. Detta ledde till en rad populära artiklar om feta gladiatorer. Men det finns inga bra bevis för att gladiatorerna faktiskt var överviktiga. De fick förmodligen äta bönor och korn helt enkelt för att de var näringsrika och billiga. Mästarna på gladiatorskolorna ville trots allt inte ha tröga kämpar. Eftersom gladiatorerna tränade hårt borde de ha förbränt kalorierna från bönorna och kornet ganska effektivt. De kanske inte var lika vältränade som moderna idrottare, men att döma av våra text- och konstkällor var den genomsnittlige gladiatorn långt ifrån överviktig.
Var svaren i din bok svåra att forska fram?
För varje sida jag skrev läste jag förmodligen tre- eller fyrahundra. Det var tidskrävande, särskilt som pandemin begränsade min tillgång till forskningsbibliotek. Att läsa så brett var en ny erfarenhet för mig. När man doktorerar i klassiska ämnen fokuserar man på sitt avhandlingsämne - i mitt fall de politiska dimensionerna av monumentalbyggandet i de östromerska provinserna - och utesluter i princip allt annat. För den här boken var jag å andra sidan tvungen att forska i en mängd olika ämnen, vilket var både fascinerande och utmattande.
Vi föreställer oss att man inte bara kan gå in på ett bibliotek och slå upp något i stil med "hade romarna underkläder på sig"?
Jag brukar börja med ett allmänt ämne och sedan gå tillbaka till källorna. När det gäller frågan om underkläder började jag med att slå upp artiklar om grekiska och romerska kläder i klassiska ordböcker. Jag använde bibliografierna i dessa artiklar för att hitta böcker om relaterade ämnen och läste sedan dessa böcker för att hitta de primärkällor som faktiskt besvarade frågan.
Det finns en som vi alltid har velat veta: vilka var romarnas dryckesvanor?
En av frågorna i min bok är: "Hur mycket vin drack grekerna och romarna?" Så förhoppningsvis kan jag stilla din törst efter kunskap. Dryckesvanorna varierade naturligtvis från person till person, men man har uppskattat att den genomsnittlige romaren drack ungefär en liter vin per dag - ungefär en och en tredjedels modern flaska. Det kan låta mycket, men vinet intogs till måltiderna och blandades med vatten, så vi ska inte föreställa oss att romarna stapplade omkring i sina dagliga rutiner. Det riktigt tunga drickandet ägde rum vid banketter. Berättelser om utsvävningar finns i överflöd. Det fanns till exempel en romare som fick smeknamnet tricongius - "tre gallons-killen" - för sin förmåga att dricka tre romerska gallon vin (mer än tio liter) i ett enda svep.
Wow... och var det här vin som vi förstår det?
Mer eller mindre, även om det inte skulle ha verkat särskilt smakrikt för oss. Som jag nämnde blandades vin nästan alltid med vatten, och även om det och även om det silades innan det hälldes upp innehöll det fortfarande massor av frön och skalbitar från druvorna. Och man tillsatte allt möjligt - från marmordamm till parfym och till och med saltvatten.
Så när kan vi lära oss mer om dessa fascinerande aspekter av den antika världen?
Nakna statyer, feta gladiatorer och krigselefanter kommer att publiceras i början av september och kan redan nu förbeställas på Amazon och Foyles webbplats. Under tiden vill jag uppmuntra läsarna att besöka toldinstone.com, som utforskar många fler aspekter av den antika världen.

Ovan
Hur användes elefanter i strid?

BElow Varför känner så många romerska statyer ett behov av att visa upp sig för sin publik?

2x © Getty Images

Forntida frågor

"De kanske inte var lika vältränade som moderna idrottare, men den genomsnittlige gladiatorn var långt ifrån överviktig"

Ovanför Russell Crowe i titelrollen i Gladiatormen var verklighetens kombattanter lite tjockare?

Nakna statyer, feta gladiatorer, Aoch krigselefanter av Garrett Ryan finns tillgänglig från 1 September 2021 från Prometheus Books

3x © Getty Images

Vilka var de
Sacred
Band?

Skrivet av Jonathan Gordon

Professor Paul Cartledge diskuterar historien om en av det antika Greklands mest extraordinära elitstridsgrupper som helt och hållet bestod av manliga älskare

Thet antika Greklands historia är full av otroliga berättelser, oavsett om de är historiskt sanna eller om de har blivit till tidens myter. On sådan berättelse som sällan diskuteras, men som får allt mer uppmärksamhet, är en grupp som kallas det heliga bandet. Precis som Spartas kungliga garde, som blev känt som de 300, var det heliga bandet en elitstyrka som skapades av staden Thebe och bestod av 300 män omkring 379 f.Kr. Det som var unikt med denna grupp, inte bara i Grekland utan i hela historien, var att de 300 soldaterna alla valdes ut som par av homosexuella älskare.
Teorin bakom detta arrangemang var, så vitt vi kan utläsa av tillgängliga dokument, att dessa 150 par skulle kämpa hårdare och mer passionerat när den man de älskade stod vid deras sida. Uppgifterna om deras bildande, ledning, utbildning och inspiration är knapphändiga, men deras medverkan i några av de mest avgörande striderna i det antika Grekland är väldokumenterad och slutade med slaget vid Chaeronea 338 f.Kr. För att lära oss mer om Sacred Band talade vi med professor Paul Cartledge, som har en ny bok om Thebes historia på gång som kommer ut senare i år.

Professorn Paul Cartledge

Professor Paul Cartledge är AG Leventis Professor of Greek Culture vid Cambridge University och Fellow of Clare College. Han har skrivit flera böcker som behandlar ett brett spektrum av antikgrekiska ämnen, bland annat Alexander den store, Thebe, Sparta och demokratins ursprung.

Vad var Sacred Band och hur bildades det?
Dess titel, den "heliga" biten, bekräftas inte förrän 324 f.Kr. av en atensk talare, en man vid namn Dinarchus. Vi hade vetat att det fanns ett band som bildades eller reformerades (forskare är oense om huruvida det hade funnits en elit 300 tidigare eller inte), en ny elit 300 säkert från 378 fvt, och Plutarchos berättar att grundaren av det inte var Pelopidas, som kommer att bli den mest kända befälhavaren för det, utan en man vid namn Gorgidas. Men han är nästan okänd för oss.
Alla källor är överens om att det som är unikt med den, utan motstycke - och ingen annan stat följer Thebe i spåren - är att den bestod av 150 par med en äldre och en yngre älskare. Så varför är detta märkligt? Det är konstigt eftersom i den formellt erkända institution som grekerna kallade pederasti eller paiderastia, betyder "paid-" pojke eller ungdom, som i ännu inte vuxen. I en typisk pederastisk relation var den äldre partnern en vuxen person över 20 år - han kunde till och med vara gift. Den yngre partnern var inte äldre än 18 eller 19 år, och eftersom han ännu inte var vuxen var han fortfarande en pais, vilket betyder en pojke eller ett barn. Det märkliga med thebanerna är alltså att de inte bara

endast cfortsatte sådana parförhållanden, som kanske inte var sexuella, men mycket troligt var det, bortom tonåren, utan baserade en militär enhet på ett erotiskt förhållande där båda parterna var vuxna. I den meningen var det inte ett pederastiskt förhållande eftersom den yngre partnern inte var en pais, han var en anervilket betyder en man.
Hur rekryterades de? Det vet bara Gud. Sökte folk som ett par? Sökte man som individer som man gjorde i Sparta till den kungliga livvaktseliten på 300 man? Lämnade medlemmarna vid 30 års ålder, och de platser som frigjordes ansökte man sedan om och kämpade för på individuell basis? Var det så thebanerna gjorde? Och sedan bildade folk par efteråt? Eller hade folk pederastiska relationer av det normala grekiska slaget bestående av en vuxen på cirka 22 till 24 år och en tonåring, som sedan fortsätter tillsammans tills den yngre är 20, så att de kan ansöka som ett par att gå med? Vem vet, vem vet? Sedan kan de förstås gå förlorade i strid. Om en av dem dödas, betyder det då att den andra måste lämna Sacred Band för att ge plats åt ett annat par? Vi får inte veta några av dessa detaljer överhuvudtaget. Det är ett absolut fascinerande ämne.
Fanns det något prejudikat för en militär enhet som använde kärlekspar som en motivation för dem att slåss?
Nej, absolut inte. Det är både oöverträffat och oexaminerat. Ingen annan grekisk stad följde dem på det här sättet, och jag tror att anledningen till det är att det är extremt svårt att hantera. Man måste ha massor av homosexuella par eller människor som är villiga att ingå i ett parförhållande och som är extremt bra fighters. Man måste ha både och. Jag tror att det måste ha varit mycket svårt.
Vi har förstått att medlemmarna valdes ut baserat på deras meriter snarare än social klass. Var detta ovanligt?
Det finns en källa som gör den poängen. Social klass kan ha flera betydelser. En handlar om hopliter i motsats till människor som är subhopliter, men det är en rikedomsskillnad. Det finns också en aristokrati - det är en skillnad i födelse. Om man i det antika Grekland ansåg sig vara aristokrat - en av de "bästa" männen, som de kallade sig själva - grundade man vanligen sitt anspråk på härstamning, genom att spåra sin släktlinje tillbaka till vad du och jag skulle kalla en mytisk hjälte eller till och med en gud. I Sparta fanns det till exempel en sådan social elitgrupp som kallade sig Herakles ättlingar. De hävdade att om man gick tillräckligt långt tillbaka kom man till slut fram till Herakles, som var både en hjälte och en gud. Thebanerna hade sina motsvarande aristokratiska släktlinjer, men jag tror inte att det skulle ha funnits tillräckligt många aristokrater för att fylla det här antalet platser regelbundet, år från år.
När varvar det heliga bandet först utplacerad?
Vi tror att det bildades omkring den tid då Thebe frigjorde sig från spartanernas herravälde och fick en ny konstitution och återupprättade förbundsstaten Boeotia, år 378 f.Kr. Då är en av de första sakerna man gör att fundera på hur man ska återskapa sin armé. Det var år 378 fvt som Gorgidas föreslog att man skulle bilda det som kallas det heliga bandet. Det kan mycket väl ha varit i aktion tidigare, men dess första framgång kommer 375 fvt vid slaget vid Tegyra. Det var ett slag som utkämpades mellan denna nya modell av det thebanska regementet och en avdelning från en spartansk ockupationsgarnison. När Thebe blev självständigt från Sparta kastades spartanernas garnison ut från Thebe, men de behöll en garnison på en plats som hette Thespiae, vilket var mycket praktiskt för att hålla ett öga på både Aten och Thebe. Det var en avdelning därifrån som var ute på manöver som det thebanska heliga bandet överföll och besegrade mycket allvarligt år 375 fvt. Spartanerna hade inte drabbats av någon större militär katastrof av det slaget på cirka 15 år.
Sparta byggdes kring den militära utbildningen av sina män, så vet vi hur det heliga bandets utbildning jämfördes?
Vi vet absolut ingenting om dess träning, men vi vet också väldigt lite om hur exakt spartanerna tränades. Det finns en ganska intressant förändring som pågår, nämligen att i slutet av 500-talet, cirka 400 fvt, var den spartanska medborgarkåren cirka 3 000 personer. Vid 371 BCE är det bara drygt 1,000. Jag tänker inte gå in på varför detta händer, men spartanerna internt lider av någon form av socioekonomisk omvandling som har en stor inverkan på antalet män de har tillgängliga för militär tjänst i frontlinjen. Min poäng är att för thebanerna eller andra fiender till Sparta är spartanerna på 370-talet f.Kr. inte längre så mäktiga som de kan tyckas vara. Men spartanernas rykte, deras myt, var oförminskad. Om jag var Theban och ville ta reda på hur jag bäst skulle utbilda mina män skulle jag försöka ta reda på så mycket som möjligt om det spartanska systemet. Problemet är att spartanerna är mycket, mycket hemlighetsfulla, och de släppte bara in de människor i Sparta som de trodde i grunden var sympatiskt inställda till dem för att faktiskt se vad som pågick där. Faktum är att vi inte får veta av någon källa exakt vad träningen bestod av.
Hur mycket av ett hotsom Thebe nu mot de andra makterna i Grekland?
Thebanerna utnyttjade sin ökade dominans inom Boeotia till att vara ganska otrevliga mot andra städer inom Boeotia. En av dem, Plataea, hade varit allierad med Aten i många, många år (sedan 519 fvt), och thebanerna ansåg alltid att platéerna genom att alliera sig med Aten på sätt och vis hade varit förrädare mot boeotierna, eftersom Plataea är boeotiskt. År 373 fvt, alltså ett par år efter Tegyra, gick thebanerna faktiskt till Plataea och tillfogade staden stor skada. Inte total förstörelse, men en hel del skador på staden. Sparta funderar fortfarande på vad man kan göra för att knuffa ner thebanerna från deras tron. Thebe är allierad med Aten, och Aten är beredd att vid behov skicka trupper för att försvara thebanerna om Sparta anfaller. Det visar sig att om vi hoppar framåt lite så är vi nu på väg mot knytpunkten, som är slaget vid Leuctra år 371 f.Kr.
Våra bevis för slaget och hur det utkämpades kommer från Xenofon och Diodorus, men de är usla; de är inte bra militärhistoriker. Man får ingen riktig känsla för varför slaget tog den form det gjorde. Det vi slås av är att thebanerna i stort sett inte hade några allierade. Spartanerna var smarta nog att de attackerade thebanerna innan atenarna kunde komma

"Epaminondas sätter sina bästa trupper, som inkluderar det heliga bandet, på vänster front direkt mittemot spartanerna"

Bildkälla: wiki/Ward

Vilka var The Sacred Band?

Ovan till vänster Slaget mot Makedonien skulle i slutändan bli det heliga bandets sista

Ovan till höger Alexander den store plundrade Thebe år 335 f.Kr. och lämnade bara ett par tempel kvar där den stora staden en gång hade stått

vänster När spartanerna marscherade mot slaget vid Leuctra kunde de inte ha förväntat sig thebanernas och det heliga bandets innovativa tillvägagångssätt

Problemet med källor

Att fastställa detaljerna i Sacred Band är nästan omöjligt

Som vi fann i vår forskning och samtal med professor Paul Cartledge blir det mycket utmanande att komma in i detalj om vem och vad det heliga bandet var. "Det finns ingen Thukydides från Thebe, bara för att ge en illustration", förklarar Cartledge. "Därför är vi beroende av en mycket senare källa, Plutarchos, som var lokal (inte från Thebe, men från den regionen) och han var verksam omkring år 100 e.Kr. Vi talar alltså om 400-500 år senare. Han är därför beroende av sådana samtida resurser som det fanns och det finns en som nämns som inte är omedelbart samtida, men han var Alexanders historiker som heter Callisthenes."
Tyvärr har Callisthenes arbete inte överlevt så allt vi har är Plutarchs tolkning. Under tiden skulle vi kunna vända oss till Xenofon, men hans fördomar kommer i vägen. "Xenofon hatade det sätt på vilket Thebe växte fram under den period som vi tittar på, från cirka 400 f.Kr. till 338 f.Kr. Xenofon skrev Greklands historia från 411 fvt till 362 fvt, vilket täcker den första halvan av den period vi är intresserade av, men han lyckades förtränga den roll som de två ledande thebanska politikerna Epaminondas och Pelopidas spelade", säger Cartledge.
Och även när det gäller Plutarchos finns det hinder för vad vi kan lära oss. "Plutarchos skrev biografier om båda dessa män. Epaminondas var den viktigaste av de två, men på grund av ett kopieringsfel i manuskriptet har hans liv inte överlevt, vilket däremot Pelopidas liv har." Tack och lov var han befälhavare för det heliga bandet i slaget vid Leuctra, så hans historia ger oss en hel del av det vi vet.

och hjälp. Det var i den här striden som det heliga bandet var en absolut nyckel till Theban-sidans seger.
Vad var det Heliga bandets roll i slaget vid Leuctra?
Epaminondas var den ansvarige generalen, och det som var ovanligt med thebanska arméer (och detta gäller inte bara just detta slag, utan sträcker sig 50 eller 60 år tillbaka till 420-talet f.Kr.) var djupet på hopliternas led. Normalt skulle en grekisk armé ha något i storleksordningen åtta led, det ena bakom det andra. Beroende på hur många män de hade totalt, skulle det bestämma bredden på stridslinjen, men djupet var vanligtvis åtta led. Thebanerna som gick tillbaka till slutet av 500-talet f.Kr. hade redan börjat gå upp till tre gånger så djupt som det, så 25 led djupt (slaget vid Delium). I slaget vid Leuctra var de uppställda 50 led djupt. Varför det här slaget är så avslöjande och originellt är att de bästa trupperna vanligtvis placerades till höger, de näst bästa trupperna längst till vänster och de mindre bra trupperna däremellan. I Sparta, till exempel, har du kungen och hans elitlivvakter i den högra änden av varje stridslinje. Vad Epaminondas gör är att placera sina bästa trupper, vilket inkluderar de 300 i det heliga bandet som en enhet, på vänster front, direkt mittemot spartanerna. Så spartanerna kommer tillsammans med sina allierade, spartanerna är på höger traditionellt, åtta led djupt, och thebanerna inklusive det heliga bandet är 50 led djupt och direkt mittemot spartanerna. Senare källor talar om det som att man försöker krossa ormens huvud.
Epaminondas tänker bara slå ut spartanerna, och han räknar sedan med att spartanernas allierade inte är särskilt sugna på att fortsätta striderna. Men det är inte allt. Han har kavalleri såväl som infanteri och han använder kavalleriet för att skapa lite förvirring i spartanernas led innan de två infanterisidorna möter varandra. Därefter rycker han inte fram med sin armé direkt, front mot front, utan han rycker fram i en vinkel i vad som kallas "vägran", och den vänstra sidan av hans stridslinje hålls lite tillbaka medan den högra sidan rycker fram lite före den. Även detta gör den spartanska sidan förvirrad. De är inte beredda på det och inte vana vid den typen av tillvägagångssätt. Så alla dessa tre saker tillsammans, kavalleriet, vägran och sedan koncentrationen på stort djup är tillräckligt för att ge thebanerna en absolut svindlande seger där 400 av 700 närvarande spartaner dödas. Och de 700 där är två tredjedelar av hela den spartanska medborgararmén, som bara är drygt 1.000 vid den tiden. Spelet är så att säga över. Spartanerna har förlorat sin hegemoni, sin styrka och inom fem år kommer de att förlora sin allians (Peloponnesiska förbundet). Som ett resultat av denna seger blir Thebe högsta hönset inte bara på fastlandet, i centrala Grekland, utan i hela Grekland. Det kan ingripa så långt norrut som Thessalien och Makedonien, det bygger en flotta, som Epaminondas tar med sig på vandring upp till Svarta havsområdet, ner till sydvästra Turkiet. Allt är Thebe, Thebe, Thebe från 371 fvt till 362 fvt.
Hur mycket självständighet skulle det heliga bandet ha haft inom den thebanska militären?
Jag skulle säga ingen. En hoplitfalang har per definition sin styrka från sin enhet. Det heliga bandets form, dess etos, som marinkåren, är unik. De är infanteriets elit, men de måste passa in i falangen.
I slutändan besegrades de av Filip II vid Chaeronea. Hade de blivit mer sårbara?
Nej, det som har förändrats är Filips uppgång 359 fvt och dessförinnan Epaminondas död 362 fvt, och ännu tidigare Pelopidas död 364 fvt. Thebe år 362 fvt är fortfarande den dominerande enskilda makten. Det utkämpar ännu ett slag, slaget vid Mantinea, där Aten nu har blivit så rädd för Thebe att det gick samman med Sparta (ett mycket svagare Sparta) och de besegras av thebanerna. Men Epaminondas dör i slaget vid Mantinea, så det är liksom slutet på Thebens glansperiod som den största militärpolitiska kraften på hela det grekiska fastlandet och i det egeiska området.
Vi vet sedan mycket lite om vad det heliga bandet eller för den delen någon av den thebanska militären har för sig under en mycket lång tid. Däremot vet vi en hel del om Filip av Makedoniens uppgång, eftersom de atenska källorna, som Demosthenes, Aeschines och andra talare, fokuserar på Filip. Vad han gör, förutom att ena Makedonien under sig och bli den enda dominerande makten i norra och centrala Grekland, är att han upprättar en helt ny typ av armé.
I stället för att ha hopliter, det vill säga tungt infanteri med spjut som är nio till tio meter långa, ersätter Filip dem med så kallade sarissabärare. Det är män som med två händer bär ett 18 fot långt spjut, vilket fördubblar den genomsnittliga längden, och när man närmar sig makedonierna gör det att det är praktiskt taget omöjligt att komma nära dem innan man träffas av deras otäcka spjut. Han har sedan ett mycket rörligt och kraftfullt kavalleri, vilket är en makedonsk specialitet under en lång period.
Vid den här tiden har det funnits flera heliga band och det är möjligt att det som stred 338 fvt eller befälhavaren för det som stred vid Chaeronea helt enkelt inte var lika bra som det band som hade letts av Pelopidas och grundats av Gorgidas. Det som är heroiskt med dem - och jag tror att det är här som Spartas Thermopylae-prejudikat kommer in - är att de kommer överens om att "Vi tänker inte springa iväg. Vi kommer inte att göra upp med makedonierna. Vi ska fanimej dö Och det gör de. Det är delvis av den anledningen som jag tror att vi bryr oss om Sacred Band på ett sätt som vi inte bryr oss om till exempel Argive 300:s speciella elitstyrka. Jag tror att det beror på hur de dör i Chaeronea. Filip förde faktiskt befälet personligen, och han sägs ha kommit fram till platsen där de dog och sagt något i stil med: "Dessa män dog modigt Att en erövrande, arrogant jävel säger så är en riktigt stor komplimang.
Hade det heliga bandet något bestående inflytande på det antika Grekland?
Inte i det antika Grekland, eftersom det inte finns några andra exempel på den typen av homosexuella, parade elitstyrkor. Det finns elitstyrkor, men inte av det slaget. Men i och med den moderna återupprättelsen av själva begreppet homosexualitet (och på sätt och vis uppfinnandet av ordet på 1800-talet) har människor velat skriva in homosexualitet i det antika Greklands historia på ett positivt sätt. Om du tror att du kan skapa både kärlek och krig på ett mycket effektivt sätt som homosexuell, då är detta ett underbart lysande exempel för dig att hålla upp.

till höger Epaminondas och Pelopidas, här avbildade vid belägringen av Mantinea 385 fvt, blev huvudpersoner i det heliga bandet

nedan Epaminondas dödades i slaget vid Mantinea och avsaknaden av hans ledarskap under de följande åren kan mycket väl ha bidragit till Thebes nedgång

"För en erövrande, arrogant jävel att säga så om sin fiende är en riktigt stor komplimang"

Bildkälla: wiki/Rijksmuseum

Bildkälla: wiki/WH Weston

Bildkälla: wiki/Tretyakov Gallery

vänster Pelopidas dödades i strid 364 fvt under en av ett antal utflykter till norr medan Thebe fortfarande var mäktigt

nedan Pelopidas var en central person i störtandet av spartanernas kontroll över Thebe efter att ha levt i exil under några år. Han skulle sedan fortsätta att leda det heliga bandet

Thebes: Den bortglömda staden i antikens Grekland av Paul Cartledge kommer att finnas tillgänglig från 12 november 2020 från Picador.

Det thebanska systemet

Hur skilde sig staden från Aten och Sparta?

Under en stor del av 400-talet f.Kr. var Thebe en stormakt i antikens Grekland och stod ofta mot eller över Aten och Sparta. Det var dock en helt annan stad än dessa två. Till att börja med var Thebe inte en stadsstat på det sätt som dess rivaler var, utan snarare huvudstaden i en federerad stat som heter Boeotia. Staden styrdes också utifrån ett annat politiskt ramverk, och var varken en demokrati eller en monarki. Istället var det en oligarki med elitklassen som styrde staten.
Under det peloponnesiska kriget under förra århundradet hade Thebe ställt sig på Spartas sida eftersom Aten länge hade varit dess naturliga rival i centrala Grekland. Men efterspelet gjorde Thebe så missnöjt med Spartas inflytande att man 395 f.Kr. allierade sig med Aten, Korinth och Argos i en fyrfaldig allians för att stå emot Sparta. Tack vare persiskt stöd gick Sparta segrande ur striden och den bootiska federationen upplöstes. Framstående thebaner, däribland de avgörande framtida ledarna Pelopidas och Epaminondas, deltog i befrielsen av Thebe och utsparkandet av den spartanska garnisonen 379 f.Kr. och under de följande åren inrättades en ny regering. Det kan ha inneburit lite mer demokrati i den politiska organisationen än tidigare och det innebar också en omorganisation av militären, bland annat bildade Gordidas det heliga bandet. Det var från denna punkt som Thebe blev en stormakt i det antika Grekland under de kommande 40 åren.

Grafik: © Getty Images

En sked socker hjälper till att få ner medicinen, och det behöver du förmodligen med dessa urgamla botemedel

Skrivet av Kate Marsh

Foså länge det har funnits människor har det funnits sjukdomar och ohälsa. Aoch lika länge som det har funnits sjukdomar har det funnits botemedel. Vissa har varit så effektiva att de har använts i hundratals, om inte tusentals, år, andra... mindre. Iet är självklart att olika kulturer och civilisationer har haft sina egna mediciner och påstådda botemedel. Människor använde vad de hade tillgång till, särskilt under antiken då handeln inte var vad den är idag. Men även om deras metoder kan ha verkat framgångsrika, finns det vissa som inte längre användes med tiden. Och med några av dessa "kurer" är det lätt att se varför. Efterklokhet är trots allt 20/20.
Här undersöker vi tio uråldriga botemedel mot alla möjliga åkommor. Vissa kanske överraskar dig, andra kanske chockar dig och vissa kommer definitivt att verka lite makabra.

Dödskallar stoppar tandgnissling

Babylonierna ägnade sig åt nekromanti

Babylonien

Sjuk i Babylonien? Den mest sannolika orsaken var ganska enkel: du straffades av en gud eller av demoniska krafter. Om ditt problem var att en avliden familjemedlem försökte ta kontakt, visade det sig genom att du gnisslade tänder när du sov - och det fanns ett mycket speciellt botemedel mot det.
Det bästa sättet att driva ut anden, menade babyloniska läkare, var att sova med en dödskalle vid sin sida i en vecka. Och inte nog med det - skallen skulle också kyssas och/eller slickas sju gånger under varje natt. Man kan lugnt säga att det förmodligen inte fungerade.

Blod från gladiatorer
botar epilepsi

Har hjälpt romarna att bekämpa sjukdomar sedan 1:a århundradet e.Kr

Rom

Epileptiker i det romerska riket behövde inte oroa sig, det fanns ett botemedel till hands. Blodet från fallna gladiatorer (eller ibland deras lever) hade tydligen de egenskaper som krävdes för att befria de drabbade från deras sjukdom. Det hände inte bara en gång heller; flera antika historiker rapporterade att det fungerade. Men varför fungerade det?
Det fungerade definitivt inte - det är mycket mer troligt att en serie spontana tillfrisknanden fick romarna att tro att det var framgångsrikt. Men det som romarna själva såg var en religiös upplevelse. Gladiatormatcherna hade börjat som etruskiska begravningslekar och deras religiösa betydelse fortsatte in i romartiden. Som ett resultat av detta ansågs kämparnas blod ha nästan magiska egenskaper.
Alla goda ting har förstås ett slut och när gladiatorstriderna blev omoderna omkring år 400 e.Kr. ersattes de av avrättade personer och "kuren" fortsatte.

Bildkälla: wiki/shaw.ca

Elefantgalla
fräschar upp andedräkten

En civilisations svar på munvatten

Kina

Bilor har alltid använts inom traditionell kinesisk medicin, men under antiken var det elefanternas tur. Omnämns i Lei Xiaos Avhandling om beredning av läkemedelsom dateras tillbaka till 500-talet, användes den för att behandla halitos, eller dålig andedräkt. Även om det verkar lite kontraintuitivt svor gamla kinesiska läkare på det, spädde ut det med vatten och beordrade sina patienter att gurgla blandningen.
Det var dock inte det enda användningsområdet för elefantgalla. Den kunde också torkas och malas till piller tillsammans med gallblåsgalla från karp, björn, oxe och mysk. Tillsammans med grönt te kunde dessa piller tydligen bota blindhet på grund av optisk atrofi och glaukom.

Trepanering mot huvudvärk

Det äldsta tricket i boken

Peru

Trepanation är den äldsta kända kirurgin i världen. Det är en grym operation där man skär, borrar eller skrapar ett hål i patientens skalp - och det är inte förvånande att alla inte överlevde. Det hindrade dock inte de gamla peruanerna.
I det andinska höglandet har man hittat trepanerade skallar som dateras tillbaka till 400 f.Kr. Faktum är att fler har hittats där än i någon annan forntida civilisation i världen - och det var en utbredd sedvänja med rötter i förhistorien.

Stopp för graviditet
vandrande livmödrar

Att bära ett barn kommer att bota dig, även om förlossningen dödar dig

Grekland

I antikens Grekland var en av de farligaste sakerna för kvinnor en "vandrande livmoder". Enligt grekiska läkare som Hippokrates kunde en kvinnas livmoder röra sig uppåt i kroppen och orsaka tröghet. Om den rörde sig för långt ner kunde den orsaka döden. Aretaeus från Kappadokien sa att den "rörde sig av sig själv hit och dit i flankerna".
Så vad fanns det för botemedel? Det mest välkända var enkelt: att bli gravid så ofta som möjligt. Man trodde att detta skulle hålla livmodern sysselsatt så att den skulle upphöra med sitt vandrande runt i kroppen.

Åderlåtning för balans

Denna ohyggliga praxis fanns redan före medeltiden

Även om det tros ha sitt ursprung i det forntida Egypten var grekerna alltid förtjusta i åderlåtning som en medicinsk kur. De trodde att vissa sjukdomar orsakades av ett överflöd av blod, och läkare som Erasistratus på 400-talet f.Kr. var ivriga förespråkare för denna teori. Det innebar att en del blod behövde släppas ut ur kroppen för att återställa balansen.
Denna idé om balans främjades några hundra år senare av den grekisk-romerska läkaren Galen, som uppmuntrade till en utbredd användning av metoden i hela det romerska riket. Faktum är att det var så populärt att det fortsatte in i medeltiden och därefter - George Washington fick fem till sju pints dränerade från honom på bara 16 timmar i ett försök att bota en svår sjukdom. Tyvärr fungerade det inte och han dog kort därefter.

Precis vad den antika doktorn beställde

Djurspillning: undergörande läkemedel

Forntida Egyptens universalmedel var inte särskilt trevligt

Egypten

Från en civilisation som nästan var helt på det klara med mycket av sin förståelse av människokroppen och som hade ett fantastiskt medicinskt system kommer ett kanske lite överraskande botemedel: djurspillning. Och det användes mycket.
Krokodilspillning användes som preventivmedel för kvinnor, och andra djurs avföring hade tydligen sina egna läkande egenskaper och kunde avvärja onda andar. Det visar sig dock att det fanns en viss metod i galenskapen. Forskning har visat att mikrofloran i vissa typer av djuravföring faktiskt innehåller vissa antibiotiska ämnen.

Rå kalvkött
botar rabies

Det udda botemedlet mot virussjukdomen

Att bli biten av ett vilt djur i antikens Rom var inte världens undergång enligt Plinius den äldre. Det fanns tre enkla steg som du behövde följa. Först och främst skulle man skära upp såret och lägga rått kalvkött på det. Därefter skulle man övergå till en diet bestående av kalk och grisfett - inte det mest smakliga, men det som inte dödar dig gör dig starkare, eller hur? Slutligen skulle man dricka en blandning av vin och kokt grävlingsgödsel. På något sätt blev det inte så populärt.

Gift som används som botemedel?

Kvicksilver och arsenik skulle göra dig bättre

Mesopotamien

Medicinen i det gamla Mesopotamien var på många sätt ljusår före sin tid. Läkarna hade egna mottagningar, patienterna hade egna sängar och de medicinska läkarna arbetade tillsammans med religiösa helare. Men det fanns vissa aspekter av läkekonsten som var tvivelaktiga. Kvicksilver och arsenik, som båda idag är kända för att vara dödsorsaker i relativt små doser, var vanliga läkemedel. De skrevs ut som läkemedel, och samma sak skedde i Babylonien och på andra håll också.

Bildkälla: wiki/Il Dottore

Magiska ord motverkar malaria

Alla vägar leder till abrakadabra

Abrakadabra - och malarian är borta! Idag är det känt som ett ord som används av trollkarlar med sina svarta och vita trollstavar, men i antikens Rom var det ett botemedel mot malaria. I ett så stort imperium som Rom var malaria en vanlig dödsorsak, så det var viktigt att hitta ett botemedel, eller åtminstone något som kunde avvärja sjukdomen. Amuletter skapades med ordet inskrivet för att hålla bäraren säker. Den första som bar en sådan var kejsar Caracalla, och han drabbades aldrig av malaria. Även om detta förmodligen var mer en tillfällighet än vetenskap, hindrade det inte att det blev en utbredd praxis som fortsatte in i medeltida europeisk folklore.

De kungligas liv

Vinnare och förlorare i spelet om tronen

036  Karl I: tyrannisk kung?
Har den störtade kungen blivit ihågkommen av historien på ett så rättvist sätt som han förtjänar?
046 Kungliga trendsättare
Några av de fantastiska modetrender som startades av medlemmar i kungafamiljer
052  Saladin: Den första sultanen han tog sig an korsfararna och vann, men hur kom det sig att han enade den islamiska världen?
062 Diva-drottningen upptäck den regelbrytande och konventionsfientliga Christina av Sverige

CharleS

Englands tyranniska kung

Hans regeringstid slet sönder en nation, men hur mycket blod finns på hans händer?

Skrivet av Jessica Leggett

Xxxxxxxxxxx

Karl I

On 30 januari 1649, när kung Karl I eskorterades genom Banqueting House till byggnadsställningen utanför, gick han under den magnifika takmålningen av Peter Paul Rubens som han hade beställt 13 år tidigare. A hyllning till sin far, kung James VI & I, förhärligade den monarkin och symboliserade kungars gudomliga rätt - en tro som ledde Charles till bödelns block.
Dav vissa betraktad som en tyrann och av andra hyllad som en martyr, var Karl en splittrande kung som fortsätter att väcka debatt nästan fyra århundraden efter sin död. Som Jakobs andre son tillbringade Karl de första 12 åren av sitt liv som reserv till arvtagaren fram till sin äldre bror Henry Fredericks, prins av Wales, död 1612. Han efterträdde sin far 1625 och till en början var det spännande med en ny, ung kung.
Läre än två månader in i sin regeringstid gifte sig Karl med prinsessan Henrietta Maria av Frankrike, som var katolik. Äktenskapet oroade parlamentet, som fruktade att hon skulle påverka honom att återinföra katolska seder och styra den engelska kyrkan mot katolicismen.
Tet fanns en växande misstro mot Karls religionspolitik. Liksom sin far ville han skapa en religiös enhetlighet över hela England, Skottland och Irland. Men vissa av hans åsikter, till exempel att det skulle finnas en hierarki inom kyrkan och att kyrkans överhuvuden skulle behandlas med respekt, var alldeles för katolska för puritanerna i parlamentet.
Råväl såg Karl det som sin rättighet att införa religiösa reformer. Han ärvde också sin fars orubbliga tro på kungens gudomliga rätt, att en monark var utsedd av och endast ansvarig inför Gud. Följaktligen förväntade sig Charles att hans önskningar skulle genomföras utan ifrågasättande och såg all kritik mot honom som ett tecken på illojalitet. Jakob hade förstått behovet av att kompromissa med parlamentet när det var nödvändigt, men det gjorde inte Karl - som saknade politisk skicklighet. I stället ville han regera på sina villkor, vilket ledde till allt fler konflikter med parlamentet.
Ai ett försök att kontrollera kungens kungliga privilegier bröt parlamentet med

"Charles efterträdde sin far 1625 och till en början var det spänning för en ny, ung kung"

Ovan
Kung Karl försöker gripa de fem parlamentsledamöterna

prejudikat genom att vägra ge honom livstids rätt att ta ut tullavgifter, så kallade tonnage och poundage. Istället beslutade man att han bara skulle få göra detta under ett år, vilket gjorde Karl rasande.
Tantagonismen förvärrades när parlamentet vägrade att bevilja de medel som Karl behövde för att fortsätta sina dyra krig mot Spanien och Frankrike, som uppmuntrades av hans föraktade favorit, hertigen av Buckingham. När parlamentet krävde att kungen skulle avsätta Buckingham vägrade han och valde i stället att upplösa parlamentet. Faktum är att Karl upplöste parlamentet tre gånger under de första fyra åren av sin regeringstid.
Wedan han inte hade något parlament tog Karl till skattehöjningar genom ett tvångslån 1626-27, där de rika tvingades ge honom pengar. Han gjorde detta utan parlamentets samtycke, vilket orsakade ilska och missnöje, särskilt när han utan rättegång fängslade fem riddare som vägrade att betala.
Imaj 1628 var Karl tvungen att vända sig till parlamentet igen för att få in mer pengar. Parlamentet svarade med att ge honom Petition of Right, en redogörelse för de medborgerliga fri- och rättigheterna. Petitionen bad kungen att erkänna att han inte kunde höja skatterna utan parlamentets samtycke, inte fängsla människor utan anledning, inte skicka soldater till undersåtar eller införa krigslagar mot dem.
Charles gav motvilligt sitt samtycke till petitionen, men kort därefter klargjorde han att den "inte skulle ge några nya privilegier". Han hävdade också sin rätt att inkassera tonnage och pund, även om parlamentet inte hade samtyckt. Mordet på Buckingham i augusti ledde till förhoppningar om att spänningarna mellan Charles och parlamentet skulle minska, men det var förgäves.
Wär Charles återkallade parlamentet i januari 1629 uttalade de sitt motstånd mot att han skulle samla in tonnage och pund utan godkännande. I mars försökte Karl ajournera parlamentet, men talmannen Sir John Finch hölls fast i sin stol av tre ledamöter när underhuset antog flera motioner som kritiserade Karls agerande, bland annat utnämningen av biskopar som verkade underminera kyrkans kalvinistiska doktriner. Kungen blev rasande och upplöste parlamentet, som han inte återkallade under de kommande 11 åren, en period som kom att kallas Karls personliga styre.
Tör sina kritiker kallades Charles' Personal Rule för "de 11 årens tyranni". Det är dock värt att komma ihåg att det inte var ovanligt att regera utan parlament under längre perioder perioder. Både James och Elizabeth I hade undvikit att ha med parlamentet att göra i så stor utsträckning som möjligt, eftersom parlamentet inte var nödvändigt för den dagliga driften av landet.
Såsom han inte var villig att förhandla med parlamentet sökte Karl fred med Frankrike och Spanien, vilket välkomnades i England, men han hade inte gett upp hoppet om att fortsätta sina krig utomlands. För att få in pengar använde han sig av alltmer impopulära metoder som att ge monopol på varor som tvål, vilket drev upp priserna.
Hmest hatade skatt var dock hans försök att från och med 1634 ta ut skeppspengar som en permanent form av beskattning i hela landet, även om det tidigare bara gällt kustsamhällen i krigstider. Eftersom Karl hade gjort detta utan parlamentets medgivande ansåg många att det var olagligt och vägrade att betala.
Hans beslut att ta ut skatt utan parlamentets godkännande ansågs av vissa vara ett bevis på att han var en tyrannisk härskare som såg framför sig en absolut monarki. Genom att inte sammankalla parlamentet på över ett decennium tappade Karl och hans rådgivare också kontakten med folkets oro och åsikter, vilket isolerade honom ytterligare.
Tensionerna nådde kokpunkten när Karl försökte genomföra de religiösa reformer som William Laud, ärkebiskopen av Canterbury som utsetts 1633, hade genomfört. Dessa arminianska reformer, som betonade ritualer och ceremonier, låg för nära katolicismen för puritanerna i parlamentet. Och när Charles försökte införa en ny Boken om gemensam bön i Skottland utan att rådfråga kyrkan eller det skotska parlamentet, utbröt ett uppror som utlöste biskopskrigen mellan 1639 och 1640.
Ledan Charles saknade medel för att sätta upp en armé kallade han på nytt in parlamentet, som sammanträdde i april 1640. Omedelbart kritiserade ledamöterna honom för att han hade vägrat kalla dem på över ett decennium och förklarade att de inte skulle bevilja hans krav på pengar. En parlamentsledamot, John Pym, klagade över de kungliga övergrepp som hade begåtts mot parlamentets friheter, lag och religion under Karls personliga styre. Än en gång upplöste en rasande Karl parlamentet efter bara tre veckor.
Hhan sammankallade parlamentet på nytt i november samma år när hans män besegrades av de skotska rebellerna. Parlamentet, som kallades det långa parlamentet eftersom det skulle sammanträda under de kommande åtta åren, granskade omedelbart Karls agerande. Samtidigt bröt ett katolskt uppror ut på Irland, och både Karl och parlamentet enades om att

"James hade förstått behovet av att kompromissa med parlamentet när det var nödvändigt, men Charles - som saknade politisk skicklighet - gjorde det inte"

Ovan Cromwell och New Model Army avbröt förhandlingarna med kungen

rätt Deras nederlag i slaget vid Naseby var katastrofalt för rojalisterna

Tkungens spion

Jane Whorwood var en av Charles mest lojala hemliga agenter

Jane Whorwood var dotter till en skotsk hovman och senare styvdotter till James Maxwell, en gentleman i Karls sängkammare, och var en trogen spion och nära förtrogen till kungen under inbördeskriget. Föga förvånande finns det knappt några uppgifter om hennes hemliga aktiviteter - vi har inte ens ett porträtt av henne - och hennes historia förblev i stort sett bortglömd i hundratals år.
Whorwood blev involverad i rojalisternas sak när Charles flyttade sitt hov till Oxford i början av inbördeskriget. Hon var en extremt påhittig kvinna och smugglade olika föremål till kungen i Oxford, bland annat guld i tvåltunnor. Tack vare en bevarad liggare vet vi att hon var ansvarig för att guld till ett värde av minst 85.000 pund smugglades in i staden, främst från rojalisten Sir Paul Pindar. Whorwood hjälpte också till att etablera och driva rojalistiska underrättelsenätverk i London och Edinburgh, samt att samla in pengar till kungen.
Hon organiserade också flera flyktförsök för Karl när han satt fängslad av parlamentet. I november 1647 rådfrågade Whorwood den berömde astrologen William Lilly om vart kungen kunde fly om han lyckades fly från Hampton Court, där han hade suttit fängslad sedan augusti. Utan hennes vetskap lyckades Charles fly från palatset medan hon rådfrågade Lilly.
Året därpå sökte Whorwood Lillys råd igen om hur hon skulle kunna hjälpa Karl att fly från sin fångenskap på Carisbrooke. I maj samma år, efter att ha försett kungen med syra för att försvaga fönsterbommen i hans rum, ordnade hon så att ett fartyg skulle vänta i Queensborough vid Medways mynning för att föra Charles till Nederländerna. Kungen lyckades dock inte fly från slottet och Whorwood fick vänta ombord på fartyget i fem veckor. Efteråt skrev markisen av Hertford till Earl Lanark, Janes svåger: "Om de andra hade gjort sitt lika noggrant som Whorwood skulle kungen ha varit på fri fot."
Hon brevväxlade ofta med kungen och de få brev som finns bevarade är till stor del skrivna i chiffer. Hon besökte till och med Charles under hans fängelsevistelse och det är möjligt att de hade en intim relation, något som fortfarande debatteras idag.
Trots att Jane var engagerad i kungens sak glömdes hennes ansträngningar snart bort efter hans död och hon förblev obelönad efter restaurationen 1660. Hon dog i fattigdom år 1684.

att skicka en armé för att ta itu med det. Parlamentsledamöterna litade dock inte på att han skulle kunna föra befälet över armén, eftersom de fruktade att en katolsk komplott var på gång.
Parlamentet antog därefter Grand Remonstrance i november 1641, en lista med klagomål på Karls personliga styre, skriven av Pym och hans anhängare. Karl blev upprörd och avvisade Remonstrance och försökte i januari 1642 arrestera fem av sina största kritiker. Talaren, William Lenthall, vägrade att berätta var de befann sig och parlamentsledamöterna lyckades fly. Den förödmjukade kungen lämnade London fem dagar senare när opinionen vände sig mot honom.
Iet stod klart att krig inte längre kunde undvikas och den 22 augusti 1642 höjde Karl den kungliga fanan i Nottingham, vilket markerade starten på det engelska inbördeskriget. Det som följde var den blodigaste konflikt som någonsin ägt rum i England när rojalister och parlamentariker gick ut i strid. Under de första två åren hade rojalisterna övertaget och fredsförhandlingarna misslyckades eftersom parlamentets förslag skulle ha minskat kungens makt.
Iom Karl hade varit villig att kompromissa hade det kanske räddat hans liv och monarkin. Istället försämrades situationen för kungen snabbt tack vare de parlamentariska segrarna i slaget vid Marston Moor 1644 och slaget vid Naseby i juni 1645, under ledning av Oliver Cromwell. Det var vid Naseby som parlamentets New Model Army, som hade skapats 1645 och var full av puritaner, för första gången kom i strid.
Charles tillfångatogs till slut 1646 och överlämnades till parlamentet i januari 1647. Kungen sattes i husarrest och flyttades runt innan han fördes till Hampton Court Palace, där både parlamentet och New Model Army återigen försökte förhandla med honom. Charles vägrade att acceptera en konstitutionell monarki och flydde från Hampton Court i november, men han greps snart igen och fängslades i Carisbrooke Castle på Isle of Wight.
Wedan han utåt sett förhandlade med parlamentet planerade Charles i hemlighet och utforskade alla alternativ han kunde. Bland annat ordnade han så att skottarna invaderade för hans räkning i utbyte mot att presbyterianismen - en form av protestantism - skulle införas i England, och han uppmuntrade rojalistiska uppror i England och Wales. Detta ledde till utbrottet av det andra inbördeskriget i maj 1648, som slutade med en parlamentarisk seger i augusti samma år.
Parlamentet röstade för att fortsätta förhandlingarna, men Karls intriger hade gjort Cromwell och New Model Army främmande, och de vägrade att förhandla med en man som de inte ansåg vara något annat än en tyrann. Någon måste betala priset för blodsutgjutelsen under konflikten, och för armén låg det ansvaret på Charles - det var dags att ställa kungen inför rätta.
Tet långa parlamentet rensades därefter ut den 6 december 1648 av överste Pride, en vän till Cromwell, vars män hindrade alla parlamentsledamöter som kunde tänkas sympatisera med kungens sak och vara oense med armén från att inta sina platser. Detta inkluderade många av de moderata puritanerna som hade varit starkt involverade under krigets första år, och de kvarvarande parlamentsledamöterna blev kända som Rump-parlamentet.
Charles rättegång inleddes den 20 januari 1649 i Westminster Hall under ledning av rättens ordförande John Bradshaw. Han stod anklagad för förräderi och tyranni mot sitt folk, men kungen vägrade att erkänna domstolens legitimitet. När generaladvokaten John Cook började läsa upp åtalet knackade Karl honom på axeln med sin käpp för att säga åt honom att sluta. Cook fortsatte och kungen slog honom därför med sin käpp så att silverspetsen föll av. Som kung förväntade sig Charles att någon skulle plocka upp den åt honom, men när ingen gjorde det tvingades han hämta den själv.
Charles vägrade att samarbeta och erkänna, vilket krävdes för att rättegången skulle kunna inledas, och sade trotsigt
"Jag skulle veta av vilken makt jag är kallad hit ... Jag skulle veta av vilken auktoritet, jag menar laglig ... Kom ihåg att jag är er kung, er laglige kung, och vilka synder ni drar över era huvuden och Guds dom över detta land. Tänk väl på det, säger jag, tänk väl på det, innan ni går vidare från en synd till en större..."
Remedan Karl var fast i sin tro på kungars gudomliga rätt och att han var utsedd av Gud, var han övertygad om att domstolen inte hade någon rätt att döma honom, särskilt som rättegången inte följde de förfaranden som lagen föreskrev - det fanns ju inga riktlinjer för hur en kung skulle ställas inför rätta.
Aen vecka senare gick domstolen vidare med domen, trots att Karl hade vägrat att erkänna. Domarna förklarade att han var skyldig och uttalade att: "Han är en tyrann, förrädare, mördare och allmän fiende till det goda folket i denna nation, [och]

rätt Drottning Henrietta skriver ett brev till stöd för sin make

Wvem dödade kungen?

Mysteriet bakom bödelns identitet

Ända sedan Karl avrättades för nästan fyrahundra år sedan har det spekulerats i vem som högg huvudet av kungen. Både bödeln och hans assistent bar ansiktsmasker, fejkat hår och skägg för att dölja sin identitet för de närvarande vid avrättningen, kanske av rädsla för att deras delaktighet i Karls död skulle få konsekvenser. Det har till och med föreslagits att bödelns underlåtenhet att ropa "Skåda en förrädares huvud!" när han lyfte upp Karls halshuggna huvud berodde på att han inte ville att hans röst skulle kännas igen.
I efterhand kan man konstatera att bödeln och hans assistent gjorde klokt i att förklä sig, med tanke på de repressalier som inträffade när Karl II återvände för att överta sin avlidne fars tron 1660. Efter restaurationen beviljade Indemnity and Oblivion Act amnesti till dem som hade stött parlamentarikerna, förutom 104 personer - varav 49 namngavs, plus de två bödlarna.
Den man som ofta nämns som den mest sannolika att vara kungens bödel var Richard Brandon, som var Londons bödel mellan 1639 och 1649, En pamflett med titeln Richard Brandons bekännelse publicerades kort efter hans död i juni 1649, bara fem månader efter avrättningen. Trots att Brandon alltid förnekade att han var den som dödade kungen ska pamfletten ha återgivit Brandons bekännelse på dödsbädden - men den anses allmänt vara en förfalskning.
Andra kandidater har föreslagits under tidens gång men ingen av dem har bekräftats som bödeln. Även om vi sannolikt aldrig kommer att få veta vem bödeln var, vet vi att det måste ha varit ett proffs, eftersom de lyckades hugga av kungens huvud i ett enda drag.

Bildkälla: wiki/The British Library

"Om Charles hade varit villig att kompromissa, kan det ha räddat hans liv och monarkin"

Ovanför Denna målning av Anthony van Dyck skulle ligga till grund för en marmorbyst av Lorenzo Bernini

Nedan Ett porträtt av kungen och hans hustru Henrietta Maria

Bildkälla: wiki/Kroměříž Archdiocesan Museum

Tecken på trots
Kung Karl bär sin hatt på porträttet, precis som han bar den under hela rättegången. Kungen vägrade att ta av sig hatten, en gest som skulle ha varit ett tecken på respekt för domarna, eftersom han inte erkände domstolens legitimitet.

Rädsla för lönnmord
På det här porträttet har Karl ett längre och fylligare skägg än vanligt. Parlamentet hade avskedat hans barberare och han vägrade att låta någon raka hans skägg under veckorna före rättegången, eftersom han var rädd att hans hals skulle skäras av med rakhyveln.

Symbol för kungaskapet
Runt halsen bär Charles ett blått skärp komplett med ett skärpmärke, känt som Lesser George, som är en del av insignierna för den prestigefyllda Strumpebandsorden Strumpebandsorden. Genom att bära detta understryker kungen sin kunglighet och sin tro på kungens gudomliga rätt.

Kungens sittplats
Vi vet att kungen under rättegången i Westminster Hall satt på en karmosinröd sammetsstol som liknar den som visas på detta porträtt. Stolen placerades framför domarna på order av John Bradshaw, domstolens ordförande.

Tden fallna monarken

Analys av det sista porträttet av kung Karl I

Konstnären Edward Bower, vars främsta uppdragsgivare var parlamentariker, fick i uppdrag att skapa detta porträtt av kung Karl I. Det är troligt att han gjorde teckningar av kungen inne i Westminster Hall innan han skapade flera porträtt i sin ateljé. Det är ett sympatiskt porträtt, men många valde att se det som en skildring av Karls martyrskap snarare än kulmen på den juridiska process som ledde fram till hans avrättning. När Karl II gjorde sitt intåg i London efter restaurationen 1660 utsågs Bower intressant nog att rida i hans närvaro.

Värdigt utseende
Trots sin rättegång och de svåra omständigheter som han befann sig i verkar kungen vara lugn i detta dystra porträtt. Detta är förvånande eftersom man tror att porträttet troligen beställdes av en av Karls motståndare.

Små skillnader
Det finns tre versioner av det här porträttet och just den här versionen finns för närvarande i Royal Collection. I de två andra versionerna håller kungen i detta papper samt i sin silverhuvudförsedda käpp, med vilken Charles slog generaladvokaten John Cook.

Riddarorden
Strumpebandsordens insignier kan ses här på vänster sida av Karls mantel. Han införde faktiskt denna speciella design, en åttauddig stjärna, 1627, för att bäras av riddare av Strumpebandsorden på den vänstra delen av deras kappor, rockar och ridrockar när de inte bar sina mantlar.

skall dödas genom att hans huvud skiljs från hans kropp." Efter att ha hört sin dödsdom bad Charles att få tala, men hans begäran avslogs.
Jedan tre dagar senare befann han sig på schavotten i Banqueting House i Whitehall. Han bar två skjortor eftersom han var orolig för att kylan skulle få honom att darra och att folkmassan skulle missta det för rädsla. Endast de som fanns runt omkring honom kunde höra hans sista tal, och hans sista ord ska enligt uppgift ha varit "Jag går från en förgänglig till en oförgänglig krona; där ingen störning kan finnas, ingen störning i världen."
Tåskådarna var tysta när Karl lade sitt huvud på bödelns kista tills yxan höjde och sänkte sig och skar av huvudet från kroppen i ett enda slag. Ett ögonvittne, en ung rojalist vid namn Philip Henry, skrev senare i sin dagbok att det var "en sådan groning bland de tusentals som då var närvarande, som jag aldrig hört förut och önskar att jag aldrig får höra igen"
Tå det ögonblick då Karl avrättades blev han martyr för många. När hans huvud lyftes upp så att de närvarande kunde se det, gick folkmassan fram till schavotten och doppade sina näsdukar i hans blod. Det dröjde inte länge förrän rapporter började spridas om att dessa näsdukar skulle ha botat skrofler och att andra reliker från avrättningen skulle ha utfört mirakel.
Toron för att Karl skulle bli martyr framgår tydligt av beslutet att inte begrava honom i Westminster Abbey, där hans far och många andra monarker vilade till sista vilan. Man var rädd att hans grav skulle bli en pilgrimsort och istället begravdes han i tysthet i St George's Chapel på Windsor Castle.
Bn nekades en begravning värdig en kung cementerade ytterligare den förnedring som Charles död innebar bland hans anhängare. Det sägs att när hans kista bars till kapellet täcktes sammetsbåren av vit snö från en plötslig snöstorm, vilket framkallade bilden av en oskyldig martyrkung.
Meanwhile, Eikon Basilike: Porträttet av hans heliga majestät i hans ensamheter och lidandenen självbiografi som påstods innehålla kungens sista böner, publicerades bara tio dagar efter avrättningen. Trots att påståendena om att Karl var författaren ifrågasattes blev den snabbt en bästsäljare.
Medaljer präglades också till hans ära, människor samlade på minnessmycken och bilder och hemliga tjänster hölls till hans minne. Författaren John Evelyn skrev bland annat att

"Genom att ställa sin kung inför rätta hade det upproriska parlamentet brutit mot samhällets grundläggande övertygelser"

Nedan Karl satt fängslad på Carisbrooke Castle månaderna före sin avrättning

3x © Alamy

Ovan Den undertecknade dödsdomen för Karl I

Bildkälla: wiki/"The Phelps Family of America and their English Ancestors"

Ovan Frontispizebilden av kung Charles I från Eikon Basilike

Vänster En reproduktion av en gravyr från 1684 av Karls rättegång

avrättning "drabbade mig med sådan fasa att jag höll fast vid dagen för hans martyrskap".
Som Karl var den tyrann som han hade dömts för att vara, var kom då detta martyrskap ifrån? Sanningen är att det inte fanns något överväldigande stöd för kungens rättegång, än mindre för hans avrättning. Det fanns så många fraktioner i landet att man inte med säkerhet kan säga om folkets vilja var för eller emot, men den rapporterade reaktionen från folkmassan tyder verkligen inte på en allmän känsla av att rättvisa hade skipats.
Ioktober 1649 publicerade poeten John Milton Eikonoklastes där han försvarade mordet på kungen och beskrev honom som en "nationens tyrann", i hopp om att få ett slut på den martyrbild som blev allt vanligare efter Eikon Basilike. Karls välkända personliga fromhet och hans religiösa beskydd under sin regeringstid främjade denna martyrberättelse.
Iet är värt att komma ihåg att även de män som dömde kungen till döden var osäkra på om de gjorde rätt. Detta framgår tydligt av att de intervjuade Elizabeth Poole, en "profetissa" som hävdade att hon hade fått en uppenbarelse från Gud, för att lugna sig själva - även om hon hävdade att Gud hade sagt till henne att det var deras rätt att ställa Charles inför rätta men att de inte skulle skada honom.
Bgenom att ställa sin kung inför rätta hade det upproriska parlamentet brutit mot samhällets grundläggande övertygelser. De trodde ändå att de följde Guds vilja och att han hade uttalat sitt stöd för dem eftersom de hade segrat på slagfältet medan Karl hade förlorat, två gånger. Men Karl hävdade också att han var den som representerade Guds vilja på jorden, vilket resulterade i att dessa två gudar i princip kolliderade.
Wär hans son, kung Karl II, återvände i samband med monarkins återupprättande 1660 förklarades Karl som martyr och datumet för hans avrättning gjordes till en årlig fastedag. Att göra Charles till martyr bidrog också till att stärka den återupprättade monarkin. Den nye kungen lovade att visa barmhärtighet, men regiciderna jagades - vissa avrättades och andra ställdes inför rätta, även om några lyckades fly.
Medan grävdes kropparna av dem som redan hade dött upp och halshöggs och styckades postumt på 12-årsdagen av avrättningen. Kropparna efter Cromwell, John Bradshaw och Henry Ireton (Cromwells svärson) hängdes upp i Tyburn och deras huvuden sattes på spikar utanför Westminster Hall, med utsikt mot Banqueting House. Cromwells huvud förblev utställt i över två decennier.
Iår 1678 gick parlamentet med på att anslå "sjuttiotusen pund för en högtidlig begravning av hans avlidne majestät kung Karl den förste och för att resa ett monument över prinsen av ärofullt minne", även om dessa planer senare sköts upp. Två år senare utkom boken Patriarcha av Sir Robert Filmer postumt, där han försvarade kungars gudomliga rätt, vilket förstärkte uppfattningen att Karls avrättning hade varit ett förräderi.
Bom man fokuserar på vad som var rätt och fel under hans regeringstid kan man glömma att Karl var en kärleksfull far, make och vän. Han var en flitig konstmecenat och byggde upp början till den kungliga samlingen - som såldes och spreds över Europa efter hans avrättning - och han utvecklade ett förfinat hov.
Han hade hoppats kunna förvandla England till en europeisk stormakt och skapa en religiös enhetlighet efter över ett århundrade av splittring sedan kung Henrik VIII:s regeringstid. Karl hade sina principer och han höll fast vid dem och trodde att han gjorde det rätta trots de spänningar som uppstod i landet.
Underhand förstod han aldrig parlamentets betydelse för engelsmännen och vägrade att kompromissa, särskilt inte om han ansåg att eftergifter skulle inkräkta på hans gudagivna auktoritet som kung. Inte heller var han någonsin villig att erkänna när han hade fel. Till skillnad från sin far insåg Charles inte monarkins begränsningar eller att vissa föreställde sig ett England utan kung. Han förblev orubblig i sin tro på kungens gudomliga rätt, vilket blev den drivande kraften bakom hans fall.
Svar Karl en tyrann eller en martyr? Det är en fråga som har ställts i nästan fyra århundraden och det finns argument både för och emot - i det här läget är det upp till var och en att bestämma vad man vill tro. Vad som dock är säkert är att Karl, trots att han var kung, var precis som alla andra - en människa med brister.

"Cromwells avhuggna huvud stod utställt utanför Westminster Hall i över två decennier"

Vänster Taket i Banqueting House var en av de sista sakerna Charles såg före sin död

Nedan A samtida gravyr av Karls avrättning i Banqueting House

Sidan 46: 20 kungliga modetrender - finns i Modets historia (Bokasin Guide Special 2025, sidan 6)

Den första sultanen

Hur lyckades han ena den islamiska världen för att återta det heliga landet från korsfararna?

Skrivet av John Man

sk någone i östra Medelhavsområdet att nämna sin största hjälte och svaret kommer nästan säkert att vara Saladin. Aom man i Europa och Amerika frågar efter en arabisk hjälte blir svaret förmodligen detsamma. Bara hans bedrifter förklarar varför. Salāh al-Dīn Yūsuf ibn Ayyūb - känd som Saladin - enade större delen av den splittrade muslimska världen mot korsfararna, som hade lagt beslag på vad de kallade det heliga landet och dess religiösa hjärta, Jerusalem. År 1187, efter 20 års krigande, återerövrade han Jerusalem och började driva korsfararna ut i havet. Men han var mer än en lysande general. Det var hans personlighet som gjorde honom till en hjälte för båda sidor.
Aven om han var en ledare för araberna var han tekniskt sett kurd, född i Tikrit i Irak någon gång 1137-8. Hans far, Ayyub, tog honom till Baalbek i dagens Libanon för att undkomma en familjefejd. Detta var den första av många lyckliga omständigheter som kom att forma hans liv. Baalbek - en gammal stad med frisk luft som doftar fruktträdgårdar och trädgårdar - låg i centrum för den muslimska världen, som sträckte sig från Spanien till Indien och inspirerade till praktfulla byggnader, rik litteratur och förstklassig vetenskap. Baalbek låg också på gränsen mellan två rivaliserande imperier, abbasiderna som styrde i Bagdad och fatimiderna i Kairo. De två hade ärvt den stora splittringen i den muslimska världen mellan sunniter - de som vägleddes av sunnah, profeten Muhammeds ord som de spårade tillbaka till profetens farbror Abbas - och shiiter (Shiat Ali, Alis parti), som såg tillbaka på profetens svärson Ali och hans hustru, profetens dotter Fatima. Abbasiderna och fatimiderna, sunni och shia: deras rivalitet definierade islam, och de rivaliserande sekternas regioner delades ytterligare av undersekter och ambitiösa härskare. Att ena en sådan blandning var en utmaning för alla ledare som ville möta den största utmaningen av dem alla - korsfararna.
Te var där för att påven Urban II år 1095 uppmanade dem att ge sig av. Han gjorde det eftersom det så kallade Heliga landet till största delen var i muslimska händer och dessutom hotades av "barbarer" från Centralasien, turkarna, som sakta vandrade in i det land som nu är uppkallat efter dem. Längs vägen hade de intagit Jerusalem, kristendomens hjärta. Dessutom hade kristenheten - större delen av det forna romarriket - splittrad mot sig själv. De västra

Bildkälla: John Man

John Man
Historiker och reseskildrare
John Man är specialiserad på kinesisk och mongolisk historia och har skrivit ett stort antal böcker om österländsk historia, bland annat biografier över Djingis Khan, Attila, Marco Polo och Kublai Khan, för att bara nämna några. Han tilldelades Mongoliets vänskapsmedalj 2007 för sina bidrag till relationerna mellan Storbritannien och Mongoliet.

"Han var mer än en lysande general. Det var hans personlighet som gjorde honom till en hjälte för båda sidor"

Saladin: Livet, legenden och det islamiska imperiet
av John Man finns nu tillgänglig från Transworld Publishers

(Europa, med påven som ledare) konkurrerades ut av den östra delen (som styrdes av en patriark från Konstantinopel, tidigare Bysans och numera Istanbul). Urban ville återförena kristenheten med en förment ädel sak - att återfå det heliga landet. I ett tal till en stor folkmassa i Clermont i sydvästra Frankrike uppmanade han till krig mot de "otrogna. Publiken vrålade sitt bifall och ryktet spreds. I det första av många korståg ledde hundratals riddare en pöbel som var ivrig efter byte, övertygade om att de utförde Guds arbete. År 1099 drog frankerna - som muslimerna kallade dessa franska inkräktare - jerusalem med extrem brutalitet. Kusten, från gränsen till Turkiet till kanten av Sinai, blev fyra kristna stater, försvarade av 36 formidabla slott. Muslimerna var upprörda. Ledarna krävde jihad, heligt krig. Men de muslimska ledarna verkade vara bättre på att slåss mot varandra än att slåss mot korsfararna Korsfararna. Under de kommande 40 åren lärde sig båda sidor att leva tillsammans. På den muslimska sidanmuslimska sidan gav ilskan vika för uppgivenhet.
Yet fanns en möjlig ledare. Hans namn var Nūr al-Dīn, härskare över norra Syrien. Genom sin far hade han långvariga förbindelser med Saladins far, som blev Nūr al-Dīn:s främste rådgivare. Från pojkåren kände Saladin Nūr al-Dīn väl. Han var en man med fina egenskaper - sträng, generös, from, välgörande, charmig och stilig, "med vackra, smältande ögon", som krönikören Ali ibn al-Athir uttryckte det. Hans högste general var Saladins farbror Shirkukh, kraftig, temperamentsfull och älskad av sina män. Alla tre - Saladins far, Nūr al-Dīn, Shirkukh - var goda förebilder för den unge Saladin.
Saladins första genombrott kom i söder, i Egypten. Egyptierna var shiamuslimer, deras härskare fatimider, och deras rike var på tillbakagång och plågades av våld. Av 15 vizirer, som hade den verkliga makten under kalifen, en impotent galjonsfigur, hade 14 mördats. År 1163 undkom den nuvarande, Shawar, ett mordförsök, flydde till Syrien och bad Nūr al-Dīn om hjälp. Nūr al-Dīn gick med på det i utbyte mot en tredjedel av Egyptens spannmålsintäkter. De två gav sig iväg med 10 000 kavallerister och tog med sig den nu 24-årige Saladin på en lång och hård marsch över Sinais grusslätter till Kairo. Där vände sig den återinsatte Shawar mot Nūr al-Dīn och sökte hjälp hos Amalric, den kristne kungen av Jerusalem. De efterföljande striderna var resultatlösa men Saladin visade sig vara en kompetent ledare innan han återvände till Syrien.
Under Amalric och Shawar sjönk Egypten ner i ännu mer våld och kaos. I slutet av 1168 tog Nūr al-Dīn ut och skickade Shirkukh för att ta över kontrollen, med Saladin som medhjälpare. De välkomnades som befriare. Shawar tillfångatogs och avrättades, medan Shirkukh utsågs till vesir av den 19-årige kalifen al-Adid. Vid hans sida stod hans verkställande officer, Saladin.
En kväll tre månader senare åt Shirkukh en alltför kraftig måltid, drabbades av ett anfall och dog. Den självklara efterträdaren var Saladin. Under en överdådig ceremoni bekräftade kalifen al-Adid honom i ämbetet och förklarade med blomstrande ord Saladins plikt att föra heligt krig: "När det gäller jihad är du den som föder upp dess mjölk... Gör därför spjutskaften redo att möta den." Saladin, vars blygsamhet inte påverkades av makt och prakt, förband sig inte bara till jihad utan också till gott styre och tjänstgöring hos den sunnitiske kalifen i Bagdad.
Tetta var svåra uppgifter. Han tjänade två versioner av islam med två kalifer, i Kairo och i Bagdad, och han var fortfarande skyldig lojalitet till Nūr al-Dīn i Damaskus. Han mötte också motstånd från lokalbefolkningen som ogillade tillströmningen av syrier, från en 50.000 man stark armé av svarta nubier i söder och från en sjöburen invasion från det kristna Bysans. Som svar på detta byggde han upp en hänsynslös underrättelsetjänst, lät sin far styra Alexandria och sin äldre bror södra delen av landet, byggde upp flottan och ersatte shiitiska tjänstemän med sunnitiska. På den första dagen av det muslimska nyåret (10 september 1171) lät han under fredagsbönen ersätta den lokale kalifens namn med Bagdadkalifens - början på Saladins ayubbidiska dynasti (1171-1260). Lyckan hjälpte till. Den unge kalifen, som fortfarande bara var 20 år, dog, möjligen av gift. Saladin visade sig vara en mästare på PR, följde med kalifens kropp på begravningen och försörjde hans familj. Saladin, i början av 30-årsåldern, var Egyptens högste härskare.
Under hans fasta ledarskap och en uppvisning av islamiska dygder blomstrade Egypten. Saladin beskattade de rika, tvingade de fattiga att ge allmosor (en av de främsta muslimska dygderna) och uppmuntrade handel mellan alla nationaliteter - italienare, kristna och judar - tolerans är en annan islamisk dygd. Hans egen läkare var en jude, Maimonides, den tidens störste intellektuelle.
Avinst, turen gynnade honom. I maj 1174 kom Nūr al-Dīn samman under ett parti

"Din tjänare har svurit att utgjuta blodet från tyrannen i Kerak Jihad var nu personligt"

Ovan
Ayyubidernas kavalleri var ett av de mest effektiva verktygen i Saladins armé

Vänster Saladin föddes i Tikrit, Irak, och var av kurdisk härkomst

Saladin

Nyckel

Konflikterna som formade Saladins uppgång

Slaget vid Marj Ayyun
(10 juni 1179)
Under en period av torka erbjöd Saladin vapenvila och ett slut på räderna i utbyte mot att korsfararna övergav närliggande fästen. Erbjudandet avslogs och plundringstågen fortsatte, bland annat genom att bränna skördar. Korsfararna skickade ut en styrka till Litanifloden och attackerade Saladins förtrupp i tron att det var hans huvudstyrka. Saladin anlände snabbt med resten av sin armé och krossade de kristna styrkorna.

Slaget vid Hattin
(3-4 juli 1187)
20.000 korsfarare kom till Tiberias hjälp men slets ut av hettan och torkan. Saladin mötte denna utarmade styrka med sina 30.000 man vid Hattin och decimerade dem. Medan han tillät herrarna att ge sig av, inklusive den nye kungen av Jerusalem Guy de Lusignan, dödades tillfångatagna tempelriddare och gästgivare och han avrättade personligen Reynald de Châtillon.

Slaget vid al-Fule
(30 september - 6 oktober 1183)
Korsfararna fortsatte sina räder och hade fått större kontroll över Syrien, så de ville konfrontera Saladin för att få ett slut på hans angrepp. Guy de Lusignan försökte delta i närstrider för att kväva Saladins armé, vilket slutade i ett dödläge mellan de två arméerna.

Slaget vid Montgisard
(25 november 1177)
För att dra fördel av osäkerheten i Jerusalem marscherade Saladin med 27.000 man från Egypten. Hans armé splittrades dock på grund av räder under resan. Korsfararna, ledda av Baldwin IV och Reynald de Chatillon, gensköt Saladin vid Montgisard och överraskade honom med en armé som inte var formerad. Saladins styrkor var trötta efter marschen och plundringen och blev tillintetgjorda.

Slaget vid hornen i Hama
(13 april 1175)
Ett inledande slag i Saladins kampanj för att kontrollera Syrien, där han ställdes mot de kombinerade arméerna från Aleppo och Mosul. Trots att han hade en mindre styrka höll han den starka försvarspositionen uppe på kullarna i Hama och höll ut så länge som möjligt. Hans förstärkningar från Egypten vände på skutan när de fångade fienden och besegrade dem.

Belägringen av Jacob's Ford
(23-30 augusti 1179)
Med en fästning vid Jacob's Ford bara en dagsmarsch från Damaskus och en möjlig mellanlandningsplats för korsfararnas intrång i Egypten, satte Saladin igång med att förstöra den i en belägring. Med Baldwin IV:s styrkor i närheten måste belägringen vara snabb och hänsynslös. Belägringsminor runt murarna användes för att kollapsa dem och korsfararstyrkorna innanför slaktades skoningslöst.

Belägringen av Kerak
(november - 4 december 1183)
Kerak var det slott från vilket Reynald de Chatillon angrep muslimska karavaner på väg till Mecka och var därför ett återkommande mål för Saladins attacker. Vid detta tillfälle ledde Baldwin IV personligen sin armé för att lätta på belägringen, trots att han nu var begränsad till en bår. Saladin såg att han var klämd mellan denna nya styrka och Keraks murar och avslutade belägringen.

Imperiet

Vem var Nūr al-Dīn, mannen som skapade förutsättningar för Saladin?

Även om det kanske är att gå för långt att beskriva Nūr al-Dīn som en mentor för Saladin, är hans inflytande på den blivande sultanen tydligt. I en tid då en splittrad muslimsk värld inte kunde samordna ett motstånd mot de europeiska inkräktarna i Syrien och Palestina visade Nūr al-Dīn vägen.
Nūr al-Dīn Abū al-Qāsim Mahmūd ibn Imād al-Dīn Zangī, för att ge honom hans fullständiga namn, föddes i Damaskus omkring februari 1118, mindre än 20 år efter det att det första korståget hade avslutats och Jerusalem hade intagits. Han efterträdde sin far Zengi som härskare över Halab år 1146, inte långt efter att han hade återerövrat grevskapet Edessa från korsfararna. Denna seger skulle bli startskottet för det andra korståget, samtidigt som Nūr al-Dīn tog kontrollen och erbjöd muslimerna en fana att samlas kring.
Han tog tillbaka Damaskus 1154 och tog gradvis över Egypten mellan 1169 och 1171. Men i stället för att bygga upp sin personliga rikedom eller prestige verkar han ha spenderat alla skatter som samlats på att bygga moskéer, skolor, vägkrogar som kallades karavansarier och sjukhus. En stor del av den muslimska värld som Saladin skulle konsolidera under de kommande åren formades av Nūr al-Dīns styre.

polo. Han dog några dagar senare, allmänt beundrad för sina många dygder. Saladin såg att han kunde fylla tomrummet genom att följa en storslagen vision: att förena Egypten och Syrien, och på denna grund återta Jerusalem och driva ut korsfararna. För att kunna göra detta måste han återvända till Syrien.
Bav en slump bad guvernören i Damaskus honom att ta över staden. Han lämnade Egypten med stora summor pengar och anlände till Damaskus i november 1174. Pengarna hjälpte, men än en gång ökade han sin popularitet genom att tona ned sina personliga ambitioner och hävda att han förberedde sig för jihad.
Damaskus var dock inte hela Syrien. Mosul, Edessa, Aleppo, Hama, Baalbek och Homs var alla halvt självständiga, med sina egna taggiga ledare. Det tog två år att övertala dem till lojalitet. Två gånger överlevde han mordförsök från den mest våldsamma av de shiitiska undersekterna, assassinerna. Återigen visade han sig vara en skicklig ledare. Framtidenframtida enighet innebar att nuvarande fiender en dag skulle bli allierade, så han var storsint, förbjöd urskillningslös slakt och släppte fångar. År 1176, när han återvände till Kairo, var han herre över Syrien, Egypten och stora delar av Nordafrika och västra Arabien. Han blev känd som sultan Salāh al-Dīn (trons rättfärdighet) - Saladin för européerna. Endast Aleppo och Mosul förblev självständiga. Jerusalem var nästan inom räckhåll för honom.
Iet skulle inte bli så, inte än, delvis på grund av en man. Om Saladin är vår historias hjälte, så finns det också en skurk. Han hette Reynald de Châtillon och var av muslimerna (och många kristna) utskälld som en brutal, svekfull och hämndlysten skurk. Kanske var han också charmig, för efter att ha anlänt med det andra korståget 1147 gifte han sig med Constance, den 26-åriga prinsessan av Antiokia, det heliga landets näst heligaste stad. Efter flera års plundring tillbringade han 16 år i ett muslimskt fängelse, tills han fick en lösensumma. Vid det laget hade Constance dött. Med en ny fru förvärvade han hennes slott, Kerak, en enorm hög på en klippa på vägen mellan Döda havet och Akabaviken. Här agerade han som krigsherre och trakasserade muslimska handelsmän och pilgrimer. År 1177 ingick han i en kristen styrka som överraskade Saladins armé vid Montgisard, en oidentifierad plats i nuvarande södra Israel. I denna unika katastrof förlorade Saladin 2.000 man och nästan sitt liv.
Tetta var ett lågvattenmärke för Saladin. Hans auktoritet förblev svag i en region som sjöd av instabila element. Det passade båda sidor att komma överens om en vapenvila. Det skulle ta flera år innan vinden vände till Saladins fördel eftersom de stridande parterna kämpade om övertaget.
On av dem var Reynald, som fick den häpnadsväckande idén att slå till mot islams hjärta. Den bästa metoden var att ta sig fram med båt genom Röda havet, ett islamiskt reservat som korsfararna aldrig tidigare tagit sig in i. Reynald deltog inte direkt, men år 1183 plundrade och härjade 150 av hans män i tre skepp på båda sidor av Röda havet, tills de antingen dödades eller tillfångatogs. Muslimerna sa att Reynalds män var på väg till Mecka (profetens födelseort) eller till Medina för att gräva upp Muhammeds grav - ett löjeväckande påstående med tanke på avståndet och omöjligheten att hålla sig gömd. Men tanken var tillräcklig för att ge Saladin en extra skjuts i sin beslutsamhet att återta Jerusalem.
He var tvungen att vänta. Jerusalem var i händerna på en 23-årig Baldwin, en förvånansvärt effektiv ledare trots att han var handikappad av spetälska. Dödläget varade i ytterligare två år tills Baldwin dog 1185 och de kristna började bråka om en arvinge. I en dramatisk konspiration krönte den spetälske kungens syster Sybilla, som hade utropats till drottning, sin egen make Guy de Lusignan till kung. Saladin kunde dock inte dra fördel av detta, eftersom han under vintern drabbades av hög feber och tillfrisknade först i början av 1186.
Ivar det Reynald som inspirerade Saladin till handling. Nominellt var kristna och muslimer bundna av en vapenvila, som Reynald alltid ignorerade. Nu gick han längre än vad som var tillåtet. Saladins sekreterare al-Adin nedtecknade vad som hände: "Den mest perfide, den mest ondskefulle av franker" beslagtog en karavan med 400 kameler som transporterade muslimska pilgrimer till Mecka. Saladin var rasande. Han skrev till kalifen: "Din tjänare har svurit att utgjuta blodet från tyrannen i Kerak." Jihad var nu personligt.
Messäer gick ut över Saladins imperium och kallade ledare till ett krig av hämnd, befrielse och förintelse. Omkring 30.000 kom och slog läger 10 km väster om sötvattensjön Tiberias (Galileiska sjön). En kristen armé på 20.000 samlades nära Sephoris, en by nära Nasaret, under Jerusalems kung Guy de Lusignan. De var visserligen färre, men de var övertygade om att deras tunga kavalleri skulle segra. Dessutom hade de med sig sin största talisman, en bit smyckat trä som de trodde var ett fragment av det sanna korset. Med Gud på sin sida, hur skulle de kunna misslyckas?
Guy de Lusignan gjorde ett drag tidigt på fredagen den 3 juli. Under en skoningslös sol berodde allt på tillgången till vatten. Där Saladin hade kamelgrupper som hämtade vatten från Tiberiassjön, planerade Lusignan att använda flera brunnar

"Saladin överlevde två mordförsök av de mest våldsamma shiamuslimerna: lönnmördarna"

Ovan Slaget vid Hattin var en viktig vändpunkt för Saladins ansträngningar att återta det heliga landet

Ovan till vänster En bild av Saladin från 1100-talet, så nära samtida som vi känner till, men fortfarande betraktad som en idealiserad bild

Bildkälla: wiki/Freer Gallery of Art

Ovan Guy de Lusignan var en fransk kung och riddare som blev kung av Jerusalem efter Baldwin IV:s död tack vare sitt äktenskap med Baldwins syster Sibylla

Bildkälla: wiki/Palatset i Versailles

Vänster En 1200-talsskildring av Saladin i kamp mot Guy de Lusignan

Bildkälla: wiki/metmuseum

längs vägen. Till vänster om dem reste sig två låga kullar, Hattins horn, och i norr, 18 km från den kristna armén, låg byn Hattin, som hade en brunn. Vid middagstid, redan desperata efter vatten, var det dit de gick, med muslimska bågskyttar på hästryggen som sonderade deras flanker.
När det blev mörkt var de kristna fortfarande 4 km från Hattin. De två arméerna slog läger så nära varandra att de demoraliserade kristna kunde höra Saladins män fira den kommande segern med trummor, böner och sång.
Söndagen den 4 juli, gryning: de kristna hade bara en tanke nu - vatten. De gav sig av längs dalgången, medan Saladins män trakasserade dem och tände eldar för att lägga rök till den outhärdliga hettan. Framför dem blockerade muslimskt kavalleri vägen. En liten lucka ledde upp mot några grunda vattensamlingar vid en övergiven by. De kristna retirerade uppför sluttningen, en mêlée runt det sanna korset, bara för att upptäcka att poolerna var torra. Efter en hopplös motattack ryckte muslimerna in, dödade efter behag och lade beslag på det sanna korset. De överlevande, utmattade och förtvivlade, föll ihop på marken i väntan på döden eller att bli tillfångatagna.
Saladin kastade sig då ner i en tackbön, i sitt tält och sände bud efter överlevande kristna ledare. Vad som sedan hände finns nedtecknat i flera källor. Kung Lusignan och Reynald fördes in och erbjöds stolar. Enligt traditionen skulle fångar som bjöds på förfriskningar skonas, men ännu bjöds ingen. Saladin tittade på Reynald, som han hade svurit att döda. "Hur många gånger har du svurit en ed och sedan brutit den?" sa han genom en tolkgenom en tolk. Reynald svarade arrogant: "Kungar har alltid handlat så. Jag gjorde inget mer."
Iet lät som ett anspråk på att vara Saladins jämlike. Ändå beställde Saladin lugnt och sansat isvatten till Lusignan, en gest som skulle lugna honom. Han drack och överlämnade bägaren till Reynald, ett drag som borde ha varit Saladins. Han sa olycksbådande till Lusignan: "Det är du som har gett honom att dricka." De två leddes ut. Saladin tog en paus för att se över sina trupper. Han återvände, sände återigen bud efter Reynald, berättade för honom om eden att döda honom och erbjöd honom en chans att konvertera. När han vägrade gick Saladin "fram mot honom med svärdet i handen och slog honom mellan halsen och axlarna". Medhjälpare fullbordade halshuggningen och huvudet skickades senare på en rundtur i Saladins viktigaste städer.
Hur många dog den dagen? Ingen räknade. Uppskattningar säger 30.000-40.000. Oavsett siffran återstod inte mycket för att försvara Jerusalem.
Först förseglade Saladin kusten för att förhindra eventuella förstärkningar från kristna. Det tog två månader. I september erbjöd han Jerusalems ledare generösa villkor om de kapitulerade. De vägrade. Båda sidor förberedde sig för attack. Jerusalem leddes av Balian av Ibelin, överhuvudet för en framstående korsfararfamilj, som kort hade släppts in i staden för att rädda sin hustru - ett anmärkningsvärt exempel på Saladins ridderlighet. Efter att ha upptäckt att Jerusalem var ledarlöst hade han stannat och skickat en ursäkt till Saladin för att han brutit deras överenskommelse.
Onder den 30 september började 40 mangoneller bombardera de västra murarna, men utan resultat. Inne i staden rådde kaos, staden svämmade över av flyktingar, främst kvinnor och barn, och det fanns mycket få krigare. Efter fem dagar flyttade Saladin sitt fokus norrut och bombardemanget fortsatte med armborstskyttar som höll bröstvärnen fria och sappörer som grävde sig in i grunden. Efter ytterligare tre dagar bröts murarna till slut igenom. Det var uppenbart att staden var dödsdömd.
Ottjänstemän kom för att diskutera villkoren. Först vägrade Saladin och satte ridderligheten åt sidan. "Jag vill ta Jerusalem på samma sätt som de kristna tog det från muslimerna för 91 år sedan", sade han enligt Imad al-Din. "Männen kommer jag att slakta och kvinnorna kommer jag att göra till slavar." Som svar hotade Balian att rasera staden, vilket inte skulle ge Saladin någonting: "Vi ska kasta oss in i lågorna hellre än att acceptera armod och skam." Så Saladin övergav våldet för barmhärtighet.

"Muslimsk jihad och kristen glöd kunde ha lett till blodsutgjutelse, men Saladin förhindrade det"

Ovanför Saladin övervakar sina män när de belägrar Jerusalem

nedan Belägringen av Jerusalem avgjordes slutligen genom förhandlingar efter flera dagars intensiv strid

Saladin ser på när de kristna lämnar Jerusalem efter hans erövring av riket

Myten

Dr Suleiman Mourad, professor i religion vid Smith College, ger en alternativ syn på legenden om Saladin

Foto av: Jim Gipe (Pivot Media, Inc)

Vilka källor har vi som berättar vem Saladin var, och hur tillförlitliga är de?
Det finns många samtida källor om Saladin. Författare, inklusive nära förtrogna till honom, projicerade sina önskningar och förväntningar på honom. Det är svårt att skilja mellan den verklige Saladin och den bild de ville ge av honom. Till exempel, Sultaniska underverk och Josephian Charms av Saladins rådgivare Ibn Shaddad (d.1234) och likställer sultanen (vars förnamn var Josef) med den bibliske Josef. På samma sätt jämförde poeter Saladins erövring av Jerusalem den 2 oktober 1187 med profeten Muhammeds legendariska nattliga resa. (Saladin valde att inta den heliga staden den dagen eftersom han visste att det var årsdagen för profetens andliga resa) Man ser därför ansträngningen i de muslimska källorna att sätta Saladin i nivå med profeter snarare än med jämförbara härskare.
Vad vet vi om Saladins övertygelser och vad som motiverade honom?
Saladin var en skicklig politiker. Han tillbringade sin karriär med att utmana muslimska rivaler och icke-muslimska fiender. Han förde många krig, men var benägen att undvika strid när det var möjligt. Han var barmhärtig i vissa situationer och hänsynslös i andra. Han var inte särskilt begåvad som härförare, men han var anmärkningsvärt generös och spenderade överdådigt, vilket gjorde honom mycket populär men orsakade regelbunden huvudvärk för hans administration.
Hur tycker du att Saladin står sig i jämförelse med andra härskare under sin tid?
Saladin var av samma skrot och korn som många andra härskare på sin tid: han kom till makten genom intriger och lönnmord och fick ägna sin tid åt att försvara sig mot tidigare kamrater och familjemedlemmar. Ännu viktigare var att Saladin levde i skuggan av sin föregångare sultan Nūr al-Dīn (d.1174), så till den grad att vissa historiker ansåg att de två utgjorde en och samma epok. Även när vi talar om Saladins främsta bedrift (befrielsen av Jerusalem) trodde de att Nūr al-Dīn lade grunden och Saladin skördade frukterna.
Har attityderna och åsikterna om Saladin förändrats under de många generationer som gått sedan han regerade?
Saladin blev hjälte för många sunnimuslimer som levde under hans tid i Egypten och större delen av Syrien. Under andra hälften av 1200-talet överglänstes hans arv av mamluksultanen Baybars (r. 1260-1277), som bland annat vann stora segrar mot korsfararna och besegrade mongolerna. Fram till 1900-talet var det Baybars som var den bättre av de två. Men den europeiska fascinationen för Saladin tog överhanden och många muslimer vände tillbaka till honom.
Vad skulle du säga är den största missuppfattningen om Saladin?
Den största missuppfattningen om Saladin är att han var en filosofisk och högt kultiverad man vars humanism höjde sig över de muslimska barbarerna och korsfararna runt omkring honom. Denna bild skapades av europeiska romantiker som var fast beslutna att fördöma sin egen medeltida historia. De spred myten om Saladin för att framställa honom som en förebild för det nya Europa.
Den andra missuppfattningen handlar om Saladins militära skicklighet. Hans stora bedrift - segern vid Hattin 1187 - var en anomali. Korsfararna valde att slå läger på en karg plats utan tillgång till vatten, utsatt för juli-solens överdrivna hetta, vilket var en tragisk felberäkning. Deras fullständiga nederlag innebar att det fanns få trupper kvar för att skydda kungariket Jerusalem, särskilt den heliga staden. Saladin drog fördel av detta, men de flesta av hans framgångar upphävdes när det tredje korstågets armé anlände 1189.
Vad tror du att Saladin betyder för människor i dagens värld?
Saladin betyder olika saker för olika grupper. För vit makt-anhängare förkroppsligar Saladin civilisationernas kamp mot varandra och symboliserar islams inneboende fientlighet mot kristna och kristendomen. För vissa muslimer och araber är Saladin en symbol för motståndet mot västvärldens hegemoni (eller Israels ockupation). Andra, särskilt de som är intresserade av dialog och inkludering, avgudar hans europeiska myt.

Läs en längre intervju på:
bit.ly/AAHSaladin

Höger En storslagen staty av Saladin som nu står i Damaskus

Vänster En 20-tals århundradet målning av den segrande Saladin som går in i Jerusalem

Nedan En skildring av en berättelse ur pjäsen Nathan den visedär Saladin (till höger) blir slagen i schack av sin syster och insisterar på att hon ska belönas av hans skeptiske skattmästare

De kristna måste betala lösensumma för sig själva - 10 dinarer för en man, fem för en kvinna, en för ett barn - och lämna över alla sina hästar och vapen. Hur skulle det gå för dem som inte kunde betala, frågade Balian, de gamla och utblottade? Han erbjöd en klumpsumma på 30.000 dinarer av sina egna pengar. Saladin accepterade.
Utter kaos följde när flyktingar strömmade ut ur staden. Pengar flödade in i händerna på Saladins tjänstemän och ingen förde räkenskaper. I och utanför staden sålde desperata medborgare sina varor för nästan ingenting. Saladin, som återigen var ridderlig, lät änkorna resa utan betalning och delade ut lösensummor till de fattiga och utblottade. När tjänstemännen protesterade mot honom sade han att kristna överallt "kommer att tala om de välsignelser vi har gett dem". Muslimsk jihad och kristen glöd kunde ha lett till fruktansvärd blodspillan, men tack vare Saladin blev det inte så. Och han hade rätt - återtagandet av Jerusalem beseglade hans rykte.
Tet var höjdpunkten i hans karriär. Kristna ledare vädjade om hjälp från hela Europa, och Europa svarade. Rikard I av England (Lejonhjärta, som han kallades), Filip av Frankrike och den tyske kejsaren Fredrik I (känd som Barbarossa, Rödskägget) var de främsta ledarna för det tredje korståget - tre år (1189-92) av massakrer, belägringar, vapenvilor, segrar och nederlag. Det ägde nästan allt rum på kusten. Det är sant att Saladin bevarade Jerusalem. Men när krigströttheten gjorde slut på korståget gjorde freden att de kristna enklaverna kunde överleva. I sitt långsiktiga mål - att driva ut korsfararna - misslyckades Saladin.
Islutet av 1192 var Saladin, som nu var 54 år gammal, trött och sjuk. Tillbaka i sitt hem i Damaskus fortsatte hans hälsa att försämras. Efter 12 dagars sjukdom, den 4 mars 1193, läste en shejk för honom ur Koranen när Saladin dog. Han bars genom klagande folkmassor och begravdes i närheten och lämnade efter sig ett unikt rykte. Muslimerna avgudade honom - främst sunnimuslimerna, eftersom shiamuslimerna drabbades hårdast av hans hänsynslöshet. Kristna beundrade honom eftersom han var ett exempel på så kallade kristna dygder, i motsats till hur deras egna ledare betedde sig.
Hkarisma hade sina rötter i hans karaktär och ledaregenskaper, av vilka många definierar ett gott ledarskap idag. En kärleksfull familj, starka mentorer och en fast tro underbyggde Saladins självförtroende, och hans ego ställdes i hans saks tjänst. Han kunde vara hänsynslös men var alltid redo att vara generös. Han hade en lärds nyfikenhet, en förälders empati och absolut inget intresse av att berika sig själv (han efterlämnade knappt några ägodelar). Han riskerade gärna sitt liv och accepterade lidande. Han höll sina löften. Han brydde sig om sina stridande män och kvinnorna i sitt liv. Hans kanske största kvalitet var att han accepterade att även hans fiender (utom Reynald) hade orsaker, känslor och åsikter som förtjänade respekt. Det har funnits få som kan mäta sig med honom.

"Kristna beundrade Saladin eftersom han exemplifierade så kallade kristna dygder"

Christina, drottning av Sverige, var känd för sin intelligens och kvickhet och var inte rädd för att trotsa konventioner eller bryta mot reglerna

n okonventionell drottning med ett hett temperament - Kristina av Sverige är utan tvekan en av historiens mest gåtfulla personer. Hon föddes på slottet Tre Kronor 1626 som den sista medlemmen av Vasaätten att regera Sverige, det enda överlevande barnet till kung Gustav Adolf och Maria Eleonora av Brandenburg.
Christina var en stark och hårig bebis med ett högt skrik och först meddelades det felaktigt att det var en pojke. När misstaget uppdagades några timmar senare var det ingen som vågade berätta det för kungen, vilket tvingade Kristinas moster att samla ihop henne och placera henne framför Gustav så att han själv kunde se sanningen. Det sägs dock ofta att Gustav II Adolf inte var upprörd över att han hade fått en dotter, utan ska ha sagt: "Hon kommer att bli klok, för hon har lurat oss alla!"
Som kung hade Gustav II Adolf förvandlat Sverige till en av de största makterna i Europa. Han var också en viktig ledare under trettioåriga kriget, en konflikt som ursprungligen bröt ut mellan katoliker och protestanter i det tysk-romerska riket och som i slutändan förändrade maktbalansen i Europa. Gustav II Adolf, som hyllades som protestantismens beskyddare, dödades i slaget vid Lützen 1632 och lämnade Kristina som Sveriges nya monark, bara en månad före sin sexårsdag.
I väntan på sin död hade Gustav redan ordnat så att riksdagen skulle svära en ed till hans dotter och säkra hennes rätt att ärva tronen. Han hade också lämnat instruktioner om att ett regentskapsråd skulle bildas för Kristina, under ledning av hans betrodde och erfarne överkansler Axel Oxenstierna, som var allmänt aktad av sin samtid för sina kloka råd.
Detta var ett smart drag, särskilt som Christinas mor, som under en längre tid hade kämpat med sin mentala hälsa, blev alltmer oberäknelig. Efter makens död lät Maria Eleonora balsamera Gustav II Adolfs hjärta och lägga det i en guldkista som hon hängde över sin säng och som hon tvingade sin dotter att sova i tillsammans med henne. Oxenstierna ordnade till slut så att Maria Eleonora flyttades till Gripsholms slott och bort från den unga drottningen.
Den avlidne kungen hade ordnat med lärare för att se till att Kristina skulle få samma utbildning som en prins. Hon fick lära sig fäktning, ridning och språk,

Huvudbild: © Alamy  Huvudteckensnitt: © Getty Images

filosofi, religion, klassiker och till och med hur man jagar björn. Med sin omättliga aptit på kunskap och sin vana att studera flera timmar om dagen är det inte förvånande att Christina blev en av Europas mest lärda kvinnor. När hon var tonåring deklarerade Oxenstierna stolt: "Hon är inte alls som en kvinna."
Redan i unga år utvecklade Kristina ett passionerat intresse för konst och vetenskap. Sverige ansågs kallt och osofistikerat i jämförelse med de berömda kulturhoven i Rom och Paris, och drottningen drömde om att förvandla Stockholm till norra Europas kulturhuvudstad.
Efter att ha uppnått myndig ålder 1644 gjorde sig Kristina känd som en hängiven samlare genom att spendera stora summor på vetenskapliga instrument, teater, musik och konst, samtidigt som hon skickade ut sina agenter för att köpa de finaste föremålen från hela Europa. Drottningen odlade också ett av de största biblioteken på kontinenten och under de kommande åren lockades flera ledande forskare, teologer, vetenskapsmän, författare och filosofer på besök.
År 1649 bjöd hon som bekant in den franske filosofen René Descartes till sitt hov för att grunda en ny vetenskaplig akademi och bli hennes privatlärare. Men när Descartes till slut anlände till Sverige mitt i vintern upptäckte han att drottningen bara kunde träffa honom tre gånger i veckan kl. 05.00 på morgonen.
Under de få tillfällen som de hade tillsammans drabbade de samman, och Descartes blev frustrerad över drottningens fascination för antik grekiska, medan hon ogillade hans mekaniska filosofi. Descartes var ovan vid Sveriges kalla och bittra klimat och dog, förmodligen av lunginflammation, i Stockholm i februari 1650, bara några månader efter sin ankomst.
Kristina var känd för sin egenmäktighet och sin beslutsamhet att få sin vilja igenom. Som regerande drottning förväntades hon kompromissa med sin regering, något som hon hatade. Efter att ha uppfostrats som drottning sedan hon var sex år ville Christina styra, inte regera, sitt rike och varje gång hon kände att hennes auktoritet eller åsikt ifrågasattes, blev hon arg.
Hon kom snabbt i konflikt med Oxenstierna efter att ha nått sin majoritet och försökte aktivt knuffa honom åt sidan. År 1645 kom de ledande aktörerna i det trettioåriga kriget överens om att träffas för förhandlingar. Oxenstierna ville fortsätta konflikten, som hade inneburit att Sverige hade gjort betydande territoriella vinster, och skickade sin son för att förhandla. Kristina höll dock inte med och skickade sin egen delegat med instruktioner om att sluta fred med alla medel.
Westfaliska freden slöts till slut 1648 och Oxenstierna var besviken, eftersom han ansåg att han kunde ha förhandlat fram ett bättre avtal för Sverige. Under tiden, som ett resultat av förhandlingarna, fick Kristina hundratals målningar, manuskript, böcker, statyer och andra föremål som hade tillhört Rudolf II:s samling, den avlidne tysk-romerske kejsaren.
År 1649 gjorde drottningen sina rådgivare frustrerade genom att envist vägra att gifta sig. Hon avskräcktes av tanken på att föda barn och hade inte för avsikt att producera en tronföljare utan utnämnde istället sin kusin Karl till presumtiv arvinge. Detta, i kombination med hennes maskulina beteende, hållning, ostyriga hår, råa humor och förkärlek för manliga kläder, ledde snabbt till rykten om hennes sexualitet.
Många trodde att Kristina hade en affär med grevinnan Ebba Sparre, som var hennes nära vän och hovdam. Men Christina hade också nära relationer med flera manliga favoriter och hon njöt av att chockera folk med sitt skandalösa, kärleksfulla och ibland erotiska beteende.
Trots detta hade Kristina i början av 1650-talet blivit desillusionerad över sin roll som drottning och hon hade ingen önskan att regera. Även om den konstnärliga kulturen i Sverige hade förbättrats under hennes regeringstid, var den fortfarande inte i närheten av den höga standarden som i Rom, som hon beundrade djupt.
En annan orsak till hennes desillusion var hennes önskan att konvertera till katolicismen, som hon hade varit attraherad av sedan sin ungdom, särskilt för dess stöd för celibatet. Christina, som var en ivrig läsare och fritänkare, hade börjat tvivla på den lutherska läran och blev frustrerad när det konservativa prästerskapet i Sverige vägrade att överväga en reform.
Som överhuvud för den svenska lutherska kyrkan stod naturligtvis Kristinas förhoppning om att konvertera i direkt konflikt med hennes ansvar som regent. Det faktum att Gustav II Adolf hade kämpat och dött för sin protestantiska övertygelse gjorde drottningens önskan ännu mer oroande. Som hans dotter och efterträdare borde hon ha försvarat sin fars uppoffringar och religiösa hängivenhet.
År 1651 drabbades Kristina av ett nervöst sammanbrott efter att i flera år ha tillbringat flera timmar om dagen med arbete och studier. Samma år fick hennes popularitet i Sverige sig en törn när hon i ett vredesutbrott lät avrätta Arnold Johan Messenius, hennes kunglige historieskrivare, och hans 17-årige son efter att Messenius öppet protesterat mot hennes politik och anklagat henne för att vara en "Jezebel".
Trött på att regera försökte Kristina abdikera från tronen men gav upp när hennes råd bad henne att stanna kvar med löftet att hon inte skulle pressas att gifta sig. Trots detta förklarade drottningen 1654 återigen sin avsikt att ge upp kronan, till sina rådgivares stora förtret, och Oxenstierna hävdade att hon skulle komma att ångra sitt beslut.
Förhandlingar fördes med riksdagen om drottningens framtida ekonomiska trygghet, där Kristina beviljades en pension och inkomster från vissa svenska besittningar. Kristina hade länge funderat på sin abdikation och hade i hemlighet låtit skicka flera av sina värdesaker, bland annat böcker, statyer, målningar och manuskript, till Antwerpen 1653.
Kristinas abdikationsceremoni ägde rum den 6 juni 1654 på Uppsala slott. Drottningen bar alla sina kungliga regalier, som ceremoniellt togs av henne för att symbolisera hennes abdikation. Greve Per Brahe d.y. hade fått i uppdrag att ta av Kristinas krona, men han vägrade och lät Kristina ta av den själv. Det var ett passande ögonblick för en drottning som alltid hade spelat efter sina egna regler.
När Karl besteg tronen som kung Karl X Gustav lämnade Kristina Sverige några dagar efter sin abdikation och påbörjade sin resa till sitt nya hem i Rom. Efter att ha nått gränsen mellan Sverige och Danmark klippte Kristina sitt hår och bytte till manskläder, delvis för att dölja sig under resan, men också för att det var det sätt hon föredrog att klä sig på.
Kristina begav sig inte omedelbart till Rom utan stannade till i Spanska Nederländerna. Det tros ha varit för att dölja sin avsikt att konvertera till katolicismen, vilket var en omstridd fråga i Sverige och skulle ha riskerat hennes inkomster. Trots det var hon en person som alltid ville slösa och hennes pengar tog snabbt slut.
Christina konverterade slutligen till katolicismen på julafton under en privat ceremoni i Bryssel. Konversionen hölls till en början hemlig för att undvika kontroverser hemma i Sverige, men Kristina erkände offentligt att hon hade konverterat i november 1655, när hon befann sig i Innsbruck i Österrike.
I december samma år, 18 månader efter att ha lämnat Sverige, anlände Kristina slutligen till

Topp Kristinas far, kung Gustav II Adolf, var en hängiven protestant och dödades i slaget vid Lützen

Ovan En 1700-talsskildring av Kristina och filosofen Descartes i en dispyt

Nedan Ett porträtt av Christina i hennes senare år

Diva-drottningen

Bildkälla: wiki/Uppsala konstmuseum

Ovanför Målning av slottet Tre Kronor i Stockholm, där Christina föddes

Var drottningen verkligen förälskad i sin hovdam?

Drottning Kristinas mest kända samkönade relation var utan tvekan hennes ryktbara affär med grevinnan Ebba Sparre. Sparre beskrevs ofta som en traditionell, feminin skönhet, en direkt kontrast till Christina, vars maskulina utseende och sätt att vara ökade antagandena om att hon var homosexuell - särskilt när hon gjorde klart att hon inte hade för avsikt att någonsin gifta sig eller skaffa barn i framtiden.
Kvinnorna var kända för att dela säng med varandra, vilket inte var ovanligt på den tiden, men drottningen njöt av att chockera sin omgivning. Kristina njöt av möjligheten att provocera andra om sin relation med Sparre och vad de gjorde tillsammans när de var ensamma och privata. Drottningen var dock också ansvarig för att arrangera Sparres äktenskap med greve Jakob Kasimir de la Gardie, som var yngre bror till en av hennes manliga favoriter.
Kristina och Sparre skrev ofta brev till varandra och de fortsatte med detta även efter att drottningen hade abdikerat och bosatt sig i Rom. Kristinas brev till Sparre var ofta fyllda av passionerat språk och drottningen gav henne smeknamnet Belle. Men hon skrev också liknande, känslosamma brev till andra kvinnor, även till sådana som hon aldrig hade träffat.
Trots att historikerna har lagt stor vikt vid deras relation vet vi inte med säkerhet hur Christinas och Sparres förhållande egentligen såg ut. Trots detta går det inte att förneka att spekulationerna kring den förmodade kärleksaffären har fortsatt att spela en viktig roll i de berättelser som skrivs om Kristina idag.

Bildkälla: wiki/National Gallery of Art

i Rom under stor fanfar. Hennes intåg i staden arrangerades av påven Alexander VII själv, som såg omvändelsen av en protestantisk, tidigare regent som positiv propaganda för den katolska kyrkan. Fyrverkerier, banketter, operor, tornerspel och andra festligheter hölls till hennes ära i över en månad och Kristina deltog till och med i mässan med påven själv, där hon mottog det heliga sakramentet.
Christinas nya hem i Rom var Palazzo Farnese, där hon snabbt började bygga vidare på sitt konstnärliga beskydd genom att stödja forskare och konstnärer och grunda Roms första offentliga teater. Hon startade också en litterär cirkel med fokus på teater, musik, debatt, poesi och litteratur, som slutligen utvecklades till den påvliga akademin Arcadia år 1690. Samtidigt hade den forna drottningen stora skulder, som förvärrades av att Sverige hade slutat betala hennes inkomster efter att hon hade konverterat till katolicismen.
Kristina, som aldrig ryggade tillbaka för en skandal, fortsatte med sina nära relationer med män, vilket ledde till att skvallret florerade. Hennes nära relation med kardinal Azzolino, som var hennes representant i den katolska kyrkan, och hans upprepade besök i hennes palats ledde till omfattande spekulationer om att de var älskare.
Kristinas skandalösa beteende i Rom skapade problem precis som i Sverige och ledde till att hennes relation till Vatikanen blev ansträngd. Trots att hon gav upp sin tron för att konvertera var hon inte mer hängiven katolicismen än hon hade varit den protestantiska lutherdomen.
I sitt nya hem fick Kristina den självständighet och frihet som hon alltid hade längtat efter. Men när hon började leva sitt liv i Rom förstod hon snart att hon inte längre hade så stor betydelse utan sin krona. Det måste ha varit en nedslående insikt för en kvinna som hade behandlats med respekt under hela sitt liv och som fortfarande såg sig själv som en drottning - påven själv beskrev Christina som "en drottning utan rike".
Det dröjde inte länge förrän den före detta drottningen satte siktet inställt på att få en ny tron. År 1656 inledde hon förhandlingar med kardinal Mazarin, Frankrikes högste minister, och föreslog att hon skulle bli drottning av Neapel om Frankrike lyckades erövra kungariket från spanjorerna. Detta skulle inte bara återställa hennes förmåga att regera, utan även göra henne ekonomiskt oberoende av Sverige.
Hennes förhoppningar om kronan grusades dock snart. Under ett besök i Frankrike i oktober 1657, då Kristina vistades på slottet i Fontainebleau för att diskutera planen, gav hon den kontroversiella ordern att hennes hästskötare Gian Monaldeschi skulle avrättas. Trots att en arg Kristina hävdade att han hade förrått henne, förklarade hon inte hur, utan insisterade istället på att det låg inom hennes kungliga befogenheter att låta döda honom.
Denna händelse påverkade i hög grad hennes popularitet. Efter sin kusin kung Karls död 1660 återvände hon till Sverige och förklarade att hon tänkte återta tronen om Karls son och efterträdare, en femårig pojke, dog. Men eftersom Kristina nu var katolik var blotta tanken på att hon skulle återvända för att styra ett protestantiskt rike omöjlig. Hon siktade senare på att bli drottning av Polen efter att hennes kusin, Johan II Kasimir Vasa, abdikerat från tronen, men inte heller detta gick i lås.
Kristina återvände till Rom för sista gången 1668 och stannade där under resten av sitt liv, fortsatte att vara konstnärlig beskyddare och skrev även en ofullbordad självbiografi. Hon dog på Palazzo Corsini i april 1689 och trots att hon hade begärt en enkel begravning fick hon en stor ceremoni för att understryka sitt beslut att offra tronen för katolicismen. Hon lades till vila i Peterskyrkan, där hon fortfarande är en av endast tre kvinnor som har begravts.
Frimodig, oförställd och modig var Kristina en drottning som gjorde som hon ville, även om hon ibland betedde sig hänsynslöst. Hon böjde sig aldrig för andras förväntningar och levde efter sin egen uppförandekod, oavsett kritik - och hennes extraordinära liv fortsätter att fascinera oss alla över tre århundraden senare.

Ovan En karuselltävling som hölls för att hedra Kristinas ankomst till Rom, februari 1656

Nedan Christina var känd som en av av de mest lärda kvinnorna i Europa

Hur stämmer fiktiva skildringar av Christina överens med verkligheten?

De olika skildringarna av drottning Kristina på film och scen har spelat en viktig roll för hennes eftermäle och hur vi ser på henne idag. I varierande grad fokuseras det alltid på hennes sexualitet, relationer, maskulina attityd och klädsel i kombination med hennes besvikelse över att styra Sverige.
Den förmodligen mest ikoniska filmen baserad på Christinas liv är filmen från 1933 Drottning Kristinamed Greta Garbo (till höger) i huvudrollen som den gåtfulla monarken. Garbos Christina står inför ett enormt tryck att gifta sig och producera en arvinge, och argumenterar med sina rådgivare och säger bestämt att hon vill dö "som ungkarl och inte som gammal jungfru". Även om Christina visas ha en nära relation med Ebba Sparre, utforskas inte hennes sexualitet explicit, vilket inte är förvånande med tanke på att homosexualitet fortfarande var olagligt på 1930-talet.
Istället blir drottningen förälskad i en manlig spansk ambassadör - ett mer "acceptabelt" kärleksintresse - och det antyds att hennes oförmåga att fullfölja denna relation är en viktig drivkraft bakom hennes beslut att abdikera. Filmen ger en mer romantisk skildring av Christinas liv, eftersom manusförfattarna ansåg att de verkliga orsakerna till hennes abdikation inte var tillräckligt intressanta för en Hollywoodfilm.
Under tiden har 2015 års Flickan kungmed Malin Buska i huvudrollen som Kristina, är den första filmen som tar upp drottningens sexualitet och visar hur hon en romans med Sparre trots de möjliga konsekvenserna. Christina, som bär manliga kläder och förkastar religiösa, politiska och könsnormer, bygger upp ett kultiverat hov samtidigt som hon brottas med sin lesbiska affär och sin dragning till katolicismen, allt medan hon är omgiven av fiendens komplotter.
Skillnaderna mellan dessa två filmer visar hur Kristinas historia, liksom så många andra historiska personer, har ändrats över tid för att passa en viss publik - vilket skapar en trasslig berättelse som ofta lämnar oss sökande efter sanningen under ytan.

En målning av Christina på hästryggen av Sebastien Bourdon

Krigsberättelser

Viktiga berättelser om andra världskriget

070  Slaget om Storbritannien
Vi hyllar de män och kvinnor, i luften och på marken, som försvarade Storbritannien från nazisternas invasion
082 Skola för utbrytare
Upptäck den mystiska världen hos MI9, den byrå som ansvarade för att utbilda allierade att fly från krigsfångeläger
086  Jakten på nazisternas guld förklaring till ursprunget, syftet och den slutliga viloplatsen för Tredje rikets illgärnade rikedomar

Illustrationer av: Joe Cummings

Bildkälla: wiki/ Imperial War Museum

En grupp tyska Heinkel He 111-bombplan,
en dålig match för Hurricane och Spitfire

En ung RAF-skytt tränar i ett Avro Anson spaningsplan över Oxfordshire 1940

Sir Keith Park, en av de viktigaste
samordnare av striden mellan

Slaget

av

storbritannien

Vi hyllar hjältarna som
försvarade himlen över Storbritannien,
i vad som var deras finaste timme

By sommaren 1940 verkade den tyska krigsmaskinen oövervinnelig. Storbritannien hade lidit ett förödmjukande nederlag i norra Frankrike och även om evakueringen av över 338.000 allierade trupper från Dunkerque i maj och juni var en enorm bedrift, hade en enorm mängd utrustning gått förlorad. Tyskland hade ännu inte lidit något större nederlag vid denna tidpunkt.
"Tyskarna hade, för att uttrycka det milt, varit i god form", säger Craig Murray, intendent vid Imperial War Museums anläggning RAF Duxford. "De hade snabbt krossat Polens föråldrade flygvapen och lyckats besegra både Frankrike och Storbritannien på bara några veckor. Till och med för det tyska överkommandot var detta förmodligen bortom deras vildaste drömmar. Men nu stod de inför ett dilemma. Hitler hade velat förhandla om fred med britterna. Han hade aldrig sett Storbritannien som en naturlig fiende, mer som en allierad och inte som ett betydande hot, och han växlade regelbundet mellan invasion och förhandlingar."
Yoch trots dessa förhandlingsförsök, fanns det en invasionsplan på plats och redo att genomföras. "Detta är Operation Hav Lion," säger Murray. "Under en lång period sitter Hitler på detta och försöker få Storbritannien att komma överens. Sea Lion är ett enormt vågspel. Idet kräver att alla tre delar av det tyska försvaret fungerar väl tillsammans, vilket de inte gör. Den army trors det är ett relativt enkelt jobb att få trupper skeppade över i pråmar över 20-mil vatten. Den Kriegsmarine (ttyska navy), dock, är lite mer tveksamma och ser skillnaden i styrka mellan sig själva och Royal Navy; de är inte riktigt i den ligan. Planen förlitar sig också starkt på att Luftwaffe ska uppnå luftherravälde. Problemet för Luftwaffe är, men.., är att vinna bkamp med Storbritannien för Frankrike har de förlorat ungefär hälften av sin operativa styrka, så det har inte varit en lätt seger. Idet är en mycket svår plan att genomföra. As Moltke, den Pryska fältmarskalken, saNingen plan överlever den första kontakten med fienden.' Det är inte en bra plan och till slut överger de den helt och hållet."
Trots dessa inledande farhågor beslutade dock det tyska överkommandot att genomföra Sea Lion, vilket väcker frågan: hur redo var RAF för en storskalig attack? Svaret är naturligtvis extremt redo. Fighter Command hade förberett sig under en längre tid och trots nederlaget i slaget om Frankrike kunde man i slaget om Storbritannien använda sig av ett nytt genialt system som organiserades av överbefälhavaren Hugh Dowding. "Han tog fram ett integrerat stridsledningssystem som utnyttjade radar", förklarar Murray. "Han har tidigt sett fördelarna med radar. Han har ingen vetenskaplig eller teknisk bakgrund, men han förstår intuitivt att bra

och vad han tänker göra med den. Detta ger den första varningen när tyskarna är vid Calais och så snart de lyfter vet britterna om det. Han integrerar detta med observatörskåren, som i huvudsak är frivilliga som sitter i små poster på landsbygden och på toppen av höga byggnader i städerna, med kikare etc för att se flygplan över land. Vid den här tidpunkten kan radar bara spåra över kanalen, så de är ögonen när flygplanen korsar kusten. Informationen filtreras och bearbetas innan den når gruppens högkvarter, som sedan beslutar vilka jaktplan som ska åka upp och hur många flygplan de behöver.
"Det verkligt geniala är att det gör det möjligt att få ett proportionellt taktiskt svar på varje räd. Man behöver inte vänta i patruller, med flygplan som står och väntar på att saker ska hända och slösar bränsle. Man använder bara det man behöver. Integrerat tar det hand om den viktigaste tillgången som RAF har - dess piloter. Det finns en kronisk brist på piloter och det faktum att de inte slösar bort fler piloter än de behöver hjälper till. Keith Park på 11 Group är den som verkligen använder det vapen som Dowding har skapat och om vi talar om stora brittiska befälhavare så är han en av dem. Han upprätthåller ett briljant försvar med hjälp av detta system i fem månader under vad som måste ha varit ett extraordinärt tryck."
Slaget om Storbritannien, till skillnad från andra slag som brukar ha ett tydligt start- och slutdatum, sträcker sig över flera månader och det är inte säkert att man är överens om när saker och ting började och slutade. Trots detta finns det dock flera tydliga faser genom vilka händelserna i slaget kan förklaras.
"Det är i allmänhet uppdelat i flera faser", säger Murray. "Det börjar i juni när tyskarna börjar sondera Storbritanniens försvar i vad som bäst kan beskrivas som olägenhetsattacker och skickar över några bombplan. Detta övergår sedan i en annan fas som kallas Kanalkampf, då Luftwaffe får i uppgift att bomba sjöfarten i Engelska kanalen för att förstöra förnödenheter och dra bort RAF för att försvara fartygen. I juli sker en attack som leder till den största luftstriden över kanalen hittills, vilket är anledningen till att britterna brukar datera starten till den 11 juli. Tyska historiker ser dock mer till nästa fas och den 13 augusti, då Luftwaffe inledde Eagle-attacken, som är den huvudsakliga månadslånga attacken där Luftwaffe försöker förstöra RAF genom att bomba industristäder och flygfält. De växlar igen i september när de går in i Blitz-fasen när de har dag- och nattattacker mot London, och sedan efter den perioden bombar de fortfarande London och enstaka dagsljusattacker. Så det går igenom dessa olika faser där tyskarna försöker olika saker och alltid misslyckas."
Efter huvudfasen av slaget och misslyckandet med Eagle-attacken skulle tyskarna ändra taktik avsevärt och den period som kallas blixten skulle inledas. Med början den 7 september anföll tyska flygplan London varje natt utom en fram till mitten av november, och Birmingham och Bristol följde efter i mitten av oktober. Men hur kunde slaget om Storbritannien leda till nästa fas, den systematiska bombningen av den brittiska huvudstaden och andra större städer?
"De har försökt slå ut RAF i en månad", förklarar Murray. "De har gjort skada och pressat RAF, men de har aldrig besegrat dem. De tvingas hugga i och ändra så ofta att de börjar koncentrera sina attacker på städer. Principen är att försöka bomba civilbefolkningen till underkastelse och hopplöshet och tvinga den att kollapsa. Strategisk bombning i Vietnam och andra konflikter har dock sedan dess visat att detta inte riktigt fungerar, och det gör inte blixtarna heller. Det finns en enorm förlust av liv, det kan inte förnekas, och det är inte att förringa vad blixten gjorde, men för Luftwaffe är det bara ytterligare ett misslyckat försök att vinna."
Blitzen var inte det enda sättet för den tyska militären att tvingas tänka om när det gällde taktik. Slaget om Storbritannien hade visat att en total dominans över Europa inte skulle vara möjlig. Om de skulle fortsätta att möta Storbritannien skulle det behöva ske i en annan miljö.
Murray förklarar: "Det är viktigt att tyskarna nu uppenbarligen riktar sin uppmärksamhet mot invasionen av Ryssland. Detta har varit på tapeten tidigare, men nu börjar de på allvar fokusera på att öppna en östfront. Det innebär också att tyskarna har lidit sitt första militära bakslag och nederlag sedan de inledde blixtkriget."
Men vad var den omedelbara effekten för britterna? Efter fem långa månader av försvar som slutade med en avgörande seger, vart skulle de ta striden härnäst? Och hur blir det med de allierades framtid?
"RAF har inte förstört Luftwaffe helt och hållet, men de har blivit slagna och det innebär att Operation Sea Lion i princip är över", säger Murray. "Som ett resultat av detta fortsätter saker och ting i Storbritannien som förut, förutom att de nu börjar öppna upp en front i Nordafrika. Det förändrar också i grunden den amerikanska synen och bevisar att Storbritannien kan överleva och har överlevt. Tidigare fanns det säkert en känsla av att Storbritannien skulle falla, men detta bevisar motsatsen och visar att Storbritannien är en idealisk plats för att inleda invasionen av Europa 1944. En öbas där man kan landsätta sina trupper och sin utrustning."
För några av nyckelspelarna inom det brittiska försvaret var dock inte alla resultat positiva. "En olycklig konsekvens är att Park och Dowding förlorar sina jobb", förklarar Murray. "Det handlar om något som kallas 'Big Wing' (en formation med fem skvadroner) under 12-gruppens befäl. Principen bakom användningen av Big Wing var i huvudsak idén att det inte spelade någon roll om tyskarna redan hade bombat städerna, man slår till med denna massstyrka när de började återvända hem, medan Dowdings system fungerar enligt principen att man anfaller innan. Dessutom är det mycket besvärligt att få upp fem skvadroner i luften. Så i princip ville Park att de skulle komma ner och försvara 11-gruppens flygfält medan de anföll fienden. Ofta dök inte Big Wing upp, var sena eller bestämde sig för att åka iväg och göra sin egen grej, vilket lämnade flygfälten oskyddade. Detta ökade spänningen mellan de två grupperna till den grad att Park inte ville tala med dem. Men de som är för Big Wing når höga poster och även om Dowding skulle ha gått i pension snart ändå, anses Park vara besvärlig (på grund av sitt motstånd mot Big Wing) och därför ersätts han." Men detta var inte slutet för Park. "Park åker till Nordafrika och Malta, där han vinner, och hamnar i Italien och Fjärran Östern, där han vinner överallt", säger Murray och skrattar, innan han högtidligt avslutar: "Det är en av de negativa sidorna: segrarnas arkitekter förlorar sina jobb på grund av det."
När man diskuterar kriget och Storbritanniens roll läggs tonvikten oftast på de offensiva kampanjer som inleddes mot slutet av kriget snarare än på den tidigare defensiva kampen. Ändå är Murray mycket tydlig när det gäller slaget om Storbritanniens betydelse: "Det är viktigt för världen. Det visar att nazisterna kan stoppas, för innan dess såg det inte ut som om de kunde det. Det är en viktig punkt - en markör har satts ner. De har inte vunnit här, de har besegrats. Det är oerhört viktigt för de allierades seger eftersom det betyder att vi fortfarande är med i spelet och att vi inte kommer att invaderas."
IWM Duxfords nya utställning, The Ops Block: The Battle of Britain, utforskar upplevelsen av att vara inne i ett operationsrum den dag då slaget avslutades. Utställningen är öppen för allmänheten från och med den 15 september och ger besökarna tillgång till tidigare osedda och nyligen omgjorda rum från andra världskriget. Ytterligare information finns på iwm.org.uk/besök/iwm-duxford.

"Slaget om Storbritannien visade världen att nazisterna kunde stoppas"

Operationsrummet på RAF Duxford

Slaget om Storbritannien

© IWM

Craig Murray är en av intendenterna vid RAF Duxford och huvudansvarig för den ombyggda utställningen Ops Block. Hans arbete handlar om RAF Duxfords historia, slaget om Storbritannien, utvecklingen av Spitfire och Big Wing.

Ovan En kraschad Messerschmitt BF 109E-1 undersöks av RAF-personal

Nedan En vy över London efter en särskilt kraftig bombräd

De många bakom de få

Tusentals modiga individer arbetade outtröttligt på marken i en massiv insats för att samordna, försvara och hjälpa asen i skyn

WAAF sektorstation Operationssalar
Women's Auxiliary Air Force, som efterträdde Women's Royal Air Force (1918-1920), grundades vid krigsutbrottet 1939 krigsutbrottet 1939. Dess uppgifter under slaget om Storbritannien bestod arbetsuppgifterna främst i att arbeta som filtrerare och plottare, att omvandla rådata från radar till användbart material och vidarebefordra den till berörda parter.
En av de mest kända berättelserna om det mod som medlemmar i WAAF visade upp handlar om tre unga kvinnor som befann sig på Biggin Hill. Korpral Elspeth Henderson skötte specialtelefonen och sergeant Helen Turner var växeltelefonist natten till den 10 september. Trots ständiga attacker från tyska bombplan fortsatte de två kvinnorna tappert med sitt arbete. När byggnadens tak utsattes för en direktträff stannade de kvar på sina poster medan lågorna slog upp genom byggnaden. När de fick order om att ge sig av tvingades de klättra genom spillrorna av den kollapsande byggnaden. Flera nätter tidigare, den 1 september, bemannade sergeant Joan Mortimer telefonväxeln när Luftwaffe släppte flera ton sprängämnen. När sirenen ljöd fortsatte hon att arbeta, innan hon vågade sig ut för att markera odetonerade bomber med röda flaggor innan "Allt klart" hade hörts. Även när en av dem exploderade fortsatte hon med sitt arbete. Alla tre kvinnorna tilldelades Military Medal.
Operativ personal
Vanligtvis är den information som samlats in av WAAF plotter styrdes sedan av en grupp bestående av åtta seniora medarbetare. Dessa var alla män och leddes av en senior controller, som ansvarade för skvadronerna på sin station, en assistant controller, som skötte kommunikationen med andra skvadroner, och två deputy controllers, varav den ena skötte kommunikationen med andra sektorer medan den andra samordnade flyg- och sjöräddningen. Vid sidan av denna grupp fanns också sambandsofficerare, som skötte kommunikationen med observatörskåren, och luftvärnskommando och operationer A och B, som skötte kommunikationen med sektorstationsgruppen respektive scramblade stridsflygplanen.
Observatörskåren
Under den senare delen av första världskriget och därefter organiserade generalmajor Ashmore grupper för att hjälpa till att upptäcka fientliga flygplan flygplan eftersom rädslan för potentiella flygräder blev mallt mer framträdande i takt med att tekniken utvecklades. Efter framgångsrika försök 1924 och 1925 bildades en omfattande organisation. Den bestod av frivilliga och 1940 fanns det cirka 30.000 observatörer (varav 4.000 var kvinnor) stationerade på över 1.000 platser. Under slaget om Storbritannien var deras roll att fortsätta där radarn hade slutat - att spåra fientliga plan över land där radarn inte kunde. När Fighter Command fick kännedom om inkommande flygplan ringde de till den berörda posten, vars uppgift det sedan var att ge information om flygplanstypen och dess exakta höjd.
Ballongkommandot
Ett försvar som placerades ut runt potentiella målområden var enorma spärrballonger, vars åsyn också bidrog till att höja civilbefolkningens moral. Dessa anordningar hjälpte till att tvinga de tyska bombplanen högre upp, varvid de kunde bekämpas av luftvärnskanoner och jaktflygplan. De var förankrade med cirka 100 meters mellanrum och utgjorde en formidabel blockad. Under slaget arbetade medlemmar av WAAF tillsammans med manlig personal för att bemanna och sköta ballongerna. Efter slaget innebar bristen på män att många besättningar inom Balloon Command helt och hållet bemannades av kvinnor, vars ansvar var att blåsa upp, höja eller sänka och hålla ballongerna i rätt position.
Markpersonal
Medan brasade ovanför, var det på marken var det begåvade ingenjörer, montörer och riggare som såg till att planen fortsatte att flyga och att flygfältet var redo att ta emot alla som kom in för att landa. Ingenjörerna skötte underhållet av flygplanen, reparerade eventuella stridsskador och utförde viktigt underhåll. Rustmästarnas jobb var ganska självförklarande och de fick ansvaret för att ladda ammunition och vapen samt se till att nödraketer fanns ombord. Montörernas och riggarnas uppgift var att förbereda flygplanen för start genom att rulla dem i position, starta motorerna och spänna fast piloten i fallskärmen.
Luftvärnskommandot
En annan form av försvar var de stora luftvärnskanonerna, vars syfte var att rikta in sig på enmina flygplan och skjuta ner dem från himlen och på så sätt ge ytterligare understöd. Under hela striden fanns det cirka 1.000 tunga och 700 lätta luftvärnskanoner. Tillsammans sköt de ner cirka 300 fientliga flygplan, som väntade på att strålkastaren skulle hitta sitt mål och sedan slog till. Strålkastarna hade ett sekundärt syfte: att hjälpa skadade allierade bombplan att hitta hem. Efter att ha hört ett kodord riktade alla strålkastare i området sin ljuskägla först vertikalt och sedan horisontellt mot närmaste flygfält. Det uppskattas att cirka 3.000 bombplan hjälptes i säkerhet med hjälp av dessa strålkastare.

Bildkälla: wiki

Bildkälla: wiki/ National Archives and Records Administration

Ovanför En Hurricane tankas av en medlem av markpersonalen

Huvud vänster
En medlem av observatörskåren tittar på himlen över London

infälld längst till vänster Spärrballonger förankrade över London

vänster infälld
RAF-plottare vid grupphögkvarteret No.10 på Rudloe Manor i Wiltshire.

till höger
JE "Johnnie" Johnson, chef för 144:e flygledningen, med sin labrador Sally i Normandie 1944

Piloter och vovvar

Förutom hjälpsamma händer fanns det alltid en hjälpsam tass inom RAF

Under kriget hade många piloter i Royal Air Force hundar som husdjur, och de fyrbenta vännerna var en vanlig syn när de hälsade på sina ägare på flygfältet. En av de mest kända av dessa var stridspiloten George Unwins hund Flash, en schäfer som bodde med sin ägare på RAF Duxford. Just den här vovven är så populär att Imperial War Museums butik nu säljer gosedjursversioner av Flash! Andra anmärkningsvärda maskotar är Sally, labradoren som tillhörde Wing Commander JE "Johnnie" Johnson, en av de kanadensiska skvadronerna. Sally blev enligt uppgift svartsjuk på Johnsons häst Hans och när han red på den lade hon sig ner framför och låtsades sova. Polska Squadron 303 var också känd för att ha en hundvalp som maskot, men det var inte bara RAF som hade en förkärlek för fyrbenta vänner. En av de kanske mest kända historierna om en pilot och hans hund handlar om en tjeckoslovakisk pilot i det franska flygvapnet, Robert Bozdech, och hans hund Ant. Efter att ha kraschat på ockuperat territorium 1940 tog Bozdech skydd i en fransk bondgård när han hörde ett ljud. Han ropade ut och hotade vad han trodde var fienden, men upptäckte i själva verket en liten schäfervalp. Han tog med sig valpen och ett livslångt band skapades mellan de två och valpen döptes till och med efter ett tjeckiskt flygplan med smeknamnet Ant. Efter ett särskilt nära samtal som involverade den tyska bombningen av ett flygfält kunde Bozdech inte förmå sig att lämna Ant bakom sig när han flög på sina uppdrag. Som ett resultat flög Ant med honom på alla efterföljande operationer.

Bildkälla: wiki/ Royal Air Force officiella fotograf, Saidman

Inuti Hawker Hurricane

Utforska flygplanen som höll frontlinjen i slaget om Storbritannien

Skrivet av Mike Haskew

MOTOR
Rolls-Royce Merlin var en vätskekyld, 12-cylindrig radflygplansmotor som utvecklades i början av 1930-talet. Den mångsidiga Merlin var en av de mest framgångsrika flygplansmotorerna under andra världskriget och drev även bombplanet Avro Lancaster, jaktplanet Supermarine Spitfire och förbättrade prestandan hos det nordamerikanska jaktplanet P-51 Mustang.

BEVÄPNING
Den tidigt producerade Mk. I Hurricane var beväpnad med åtta vingmonterade Browning .303-kalibriga kulsprutor, medan senare versioner monterade en mängd olika vapen. IIB, till exempel, var uppgraderad med 12 .303-kalibriga kulsprutor och ställningar för ett par bomber på 113 kg eller 227 kg. Senare varianter visade sig vara extremt effektiva stridsvagnsbrytande flygplan.

Wäre Supermarine Spitfire gjorde en strålande figur över Storbritannien, kan Hawker Hurricane bäst beskrivas som dess mindre vackra styvsyster. Trots det höll Hurricane linjen under de mörka dagarna av slaget om Storbritannien och sköt ner fler tyska flygplan än något annat plan i Royal Air Force tjänst. Enbart Hurricanes från 615:e skvadronen sköt ner nästan 100 fiendeplan. Även om Hurricane var mindre manövrerbart än det tyska jaktplanet Me 109 och betydligt långsammare, kunde det ta mycket stryk. Den överlägsna räckvidden gjorde också att den kunde hålla sig i luften längre än sin motståndare. För att kompensera för Hurricanes brister som jaktplan utvecklade RAF-piloterna en effektiv taktik: Hurricanes attackerade tyska bombplan medan de mer lättrörliga Spitfires tog sig an fiendens jaktplan. Den 17 augusti 1940 fick flyglöjtnant JB Nicolson från 249:e skvadronen Victoriakorset för att ha skjutit ned ett Me 110-jaktplan trots svåra sår och lågor som slog ut från hans skadade Hurricane. Wing Commander Robert Stanford Tuck från No. 257 Squadron och Sergeant Josef Frantisek från No. 303 Squadron var ledande Hurricane Aces under slaget om Storbritannien. Det mest framgångsrika Hurricane-esset under andra världskriget var Squadron Leader Marmaduke "Pat" Pattle med 35 segrar i Medelhavet. Trots sina brister lovordade piloterna Hurricane. "Den blev en god vän redan från början", berättade en av dem, "och jag älskade den mer och mer." Under 1941 flög RAF:s skvadroner nr 81 och nr 134 med det sovjetiska Röda flygvapnet på östfronten. I området Kina-Burma-Indien förstörde Hurricanes från No. 20 Squadron 13 japanska stridsvagnar under ett minnesvärt uppdrag. Hurricanes var utrustade som nattjaktplan och katapulterades också från handelsfartyg för att ge luftskydd åt transatlantiska konvojer. Hurricanes tjänstgöringstid sträckte sig ända in på 1950-talet och användes av flygvapnen i minst 25 länder. Från 1945 till 1959 ledde en enda Hurricane den årliga RAF-flygpassagen över London till minne av slaget om Storbritannien.

COCKPIT
Den trånga men effektiva cockpiten i Hawker Hurricane innehöll en standardinstrumentpanel direkt framför förarplatsen med spaken centrerad. Till höger på panelen fanns motorinstrumenten, inklusive laddningsmätare, oljetrycks- och temperaturindikatorer samt bränsletrycksindikator.

DESIGN
Den lågvingade Hawker Hurricane designades av Sir Sydney Camm. Vingarna var klädda med tyg i den tidiga produktionen och ersattes senare med metallvingar med spännhud, medan flygplanskroppen bestod av rörformade duralumin- och träkonstruktioner klädda med tyg. Resultatet blev att Hurricane var relativt tungt - en robust och stabil vapenplattform men långsammare än Spitfire och tyska Messerschmitt Me 109.

Ovan En Hawker-fabrik 1938

Nedanstående Sir Sydney Camm, konstruktör av Hawker Hurricane

Internationella hjältar

Utforska de internationella piloternas bidrag under slaget

Till höger Tjeckiske piloten Josef František, som fick flest träffar under striden

Nedanstående
En grupp piloter från polska Squadron 303

Thunder hela slaget om Storbritannien led Fighter Command, under ledning av Hugh Dowding, av en kronisk brist på stridspiloter. Detta berodde på en mängd olika faktorer, varav vissa sträckte sig tillbaka till krigets tidigaste fas. Under de första månaderna hade det krävts en snabbare expansion av flygstyrkan än vad som ursprungligen förväntats. Som ett resultat av detta hade utbildningsprogrammet, som hade utformats för att hålla en stadig produktion av piloter, redan behövt producera mer än förväntat. För det andra hade vidareutbildningen påverkats allvarligt av en särskilt dålig vinter månaderna före slaget. Slutligen hade nästan 300 stridspiloter omkommit i luften över Frankrike.
På grund av detta befann sig Fighter Command i en ständig kamp för att få fram tillräckligt många piloter för att försvara Storbritannien mot Luftwaffe. I början av september hade varje skvadron i genomsnitt 16 piloter operativa av en fulltalig kontingent på 26. Många åtgärder vidtogs för att försöka bekämpa detta problem. Det var endast tack vare fördelningen av skvadroner med olika nationaliteter som Fighter Command kunde hålla 60 skvadroner flygande under hela striden.
Pöjligen var de polska skvadronerna de mest kända av dessa internationella tillskott till RAF. Efter invasionen av Polen och sedan Frankrikes fall tog sig cirka 30.000 polacker över Engelska kanalen. Omkring 8.500 av dessa var piloter, och som ett resultat av detta grundades skvadronerna 302 (Poznan) och 303 (Kosciuszko).
Inledningsvis uppstod en del spänningar på grund av en långvarig tro på att de polska piloternas bristande färdigheter eller bristfälliga utbildning hade lett till Luftwaffes snabba seger. Dessutom skapade språkbarriären (som krävde att de kommunicerade på bruten franska) och att de skulle utbildas på en helt ny typ av flygplan ytterligare problem. Därför fick skvadronerna trehjuliga cyklar utrustade med hastighetsmätare, radio och kompass och beordrades att åka i formation runt flygfältet. Detta skapade oro och pilotofficeren Jan Zumbach noterade: "Britterna slösade bort mycket av vår tid med dessa barnsliga övningar."
Onder den 12 augusti blev 302 den första polska enheten som fick klartecken för strid. Trots att skvadronen ursprungligen ingick i 12:e gruppen, vars uppgift var att vid behov avlasta 11:e gruppen, bekämpade den fientliga flygplan den 20:e och utmärkte sig. Men trots 302:s framgångar var 303 fortfarande enbart engagerad i utbildningsmanövrar och inte klar för insats. Den 30 augusti var skvadron 303 engagerad i övningsmanövrar när piloten Ludwik Paszkiewics upptäckte några fientliga flygplan. Paszkiewics kontaktade sin skvadronchef men fick inget svar och bröt då formationen och anföll ett fiendeplan som han sköt ned. Trots en reprimand fick Squadron 303 snabbt klartecken att fortsätta. Ögonblicket förevigades senare i sekvensen "Repeat Please" i filmen från 1969 Slaget om Storbritannien.
Tresultatet blev att av alla enheter i slaget om Storbritannien skulle Squadron 303 vara den som utmärkte sig med flest träffar under hela slaget. Direkt efter slaget den 7 september (den första dagen av blixtkriget) skulle de faktiskt lyckas med den extraordinära bedriften att skjuta ner 14 fiendeplan, med ytterligare fyra troliga nedskjutningar. Överbefälhavaren för Air Command, Air Chief Marshal Hugh Dowding, sammanfattade det polska bidraget till striden genom att erkänna piloternas tapperhet, skicklighet och mod. "Hade det inte varit för de polska skvadronernas magnifika arbete och deras oöverträffade tapperhet, tvivlar jag på att utgången av striden hade blivit densamma", sade han.
Hpolska piloter var dock inte de enda icke-brittiska medborgare som flög tillsammans med RAF och bidrog till segern i slaget om Storbritannien. Avgörande var att piloter från många länder inom Samväldet också deltog. Mest anmärkningsvärt är att 135 nyzeeländare deltog i striden. Bland dessa fanns Colin Gray, som förstörde 14 plan under striden och skulle avsluta kriget med 27 bekräftade träffar och 22 sannolika. Keith Park, befälhavare för 11 Group Fighter Command och ansvarig för en del av stridens genomförande timme för timme, var själv nyzeeländare.
On nyzeeländsk pilot som hade en otrolig tur var Alan Deere, ett ess som redan hade gjort fem träffar när han flög i Frankrike. Han gav sin självbiografi titeln Nio livvar Deere känd för sin otroliga tur att ha lurat döden vid flera tillfällen. I juli kraschade han in i ett majsfält efter en kollision med ett fiendeplan och klarade sig undan med endast mindre skärsår och skador. Några veckor senare blev han nedskjuten, men när han försökte hoppa ur fastnade han i det brinnande flygplanet och kunde inte ta sig loss när det störtade mot marken. Mirakulöst nog, och med bara några ögonblick till godo, blåstes han fri och kunde öppna sin fallskärm precis i tid.
Många andra länder inom Samväldet hade piloter som deltog i striden. Bland dem deltog 98 kanadensare, 33 australiensare och 25 sydafrikaner. Utöver dessa var tre rhodesier, en newfoundlänning, en barbadier och en jamaican också bland de många flygbesättningarna. Det fanns också en mängd exilflyktingar från andra delar av Europa: 88 tjeckoslovaker, 13 fransmän och 29 belgare. Faktum är att den mest framgångsrika RAF-piloten var sergeant Josef František - en tjeckoslovak som flög med 303 Squadron som uppnådde 17 träffar, den högsta i slaget.

Ovanför
303 Skvadronchef Jan Zumbach med en annan pilot vid en Supermarine Spitfire MK VB

"hade det inte varit för de polska skvadronerna tvivlar jag på att utgången av slaget hade blivit densamma"

Nedan
Nya Zeelands pilot Alan Deere

Paul Farnes: Stridande ess

Efter att tyvärr ha gått bort i januari 2020 tar vi en titt tillbaka på vår sista intervju med en av Battle of Britannias stora piloter

Intervju av Tom Garner

Paul Farnes var en av de sista överlevarna från The Few och hans död i januari, följd av Terry Clarks död i maj, innebär att John "Paddy" Hemingway är den sista överlevaren. Vi talade med Farnes 2017 och han delade då med sig av sina erfarenheter av hur det var att delta i det ödesdigra slaget.
Born Farnes föddes den 16 juli 1918 och gick med i Royal Air Force Volunteer Reserve som 19-åring i april 1938. Det var en lyckosam timing: "Tyskland började bli lite av en plåga och jag tror att alla började bli lite nervösa, så jag var glad över att vara i tjänst." Vid den här tiden beslutade den brittiska regeringen att VRs kunde göra sex månader i det vanliga RAF och Farnes åkte till södra Wales i juli 1939. "Det var jättekul, men innan jag var klar med mina sex månader hade kriget brutit ut. Jag befann mig i flygvapnet och var redo för krig."
Däre slaget om Storbritannien ingick Farnes i 11 Group och var med i frontlinjen för att försvara London och sydöstra England. Hans luftburna övningar var väl inövade: "Som skvadron fick man instruktioner av flygledarna om huruvida man var 'Readiness', 'Availability' eller 'Standby' och det fanns olika villkor. Med 'Available' skulle vi kunna vara i luften på 15-20 minuter. Sedan hade vi 'Readiness', där vi skulle vara uppe inom några minuter, eller 'Standby', där vi skulle vara fastspända i cockpit och redo att lyfta."
Jämfört med effektiviteten på marken var flygstriderna en anarki. "Man lyfte som en skvadron, men om man mötte fienden splittrades man upp. När man väl hade hittat fienden och fastnat i honom försökte man skjuta på bombplanen och förmodligen hålla ett öga öppet för att se var 109:orna kom ner, vilket de oftast gjorde. Det var fritt fram för alla. Det fanns inget regemente när man kom till en viss position. Man bröt bara upp och flög in i flygplanen för att försöka hitta något att skjuta på. Man gav dem en salva och sedan bröt man upp och letade hela tiden."
Ten genomsnittliga åldern för en RAF-pilot under slaget om Storbritannien var bara 20 år. Farnes var 21 år och därmed något mer erfaren, vilket bidrog till att han överlevde. "Jag var ganska erfaren jämfört med många av grabbarna. Jag hade fått bra träning och hade flugit Hurricane i ganska många timmar före slaget, medan många av de nya unga piloterna bara hade fått två eller tre timmar. Det var värdelöst, man måste verkligen ha flugit en Hurricane i några timmar för att vänja sig vid den."
Farnes stötte ibland på tyska piloter under anmärkningsvärda omständigheter. Han minns det så här: "En gång fungerade inte min RT eller syrgas ordentligt, så jag var tvungen att återvända till basen. Jag tappade höjd, kom ner till cirka 450 meter och flög tillbaka mot Kenley. Jag flög längs en järnvägslinje och plötsligt kom ett tyskt flygplan av typen Ju 88 emot mig. Jag tänkte "Herregud!" så jag flög ut, ompositionerade mig och lyckades komma bakom honom. Jag gav honom ett par salvor och han kraschade på Gatwick, precis på punkten mellan flygplatsen och galoppbanan." Farnes landade och kom ansikte mot ansikte med fienden: "Stationschefen tog med mig för att träffa piloten. Jag gick för att skaka hand med honom men han vägrade. Det var en naturlig sak att göra för mig, men han var inte intresserad. En av skyttarna klarade sig, men den andre dödades. Det var särskilt gripande för mig eftersom jag gjorde all min träning på Gatwick, så det var en stor sak att känna att jag sköt ner ett flygplan som kraschade där." Vid ett annat tillfälle stötte Farnes ihop med en tysk pilot i luften. "Jag hade skjutit ner en 109:a och piloten hoppade av. Jag såg honom komma ner och fallskärmen öppnade sig. Jag vinkade till honom och fick en vink tillbaka!"
Aedan när det gäller hans eget flygplan har Farnes höga tankar om Hurricane. "Den var underbar. Det är synd att Spitfire alltid får all ära, även om jag till viss del kan förstå det. Folk frågar: "Vad flög du?" och man svarar "en Hurricane" och de svarar: "Åh... flög du Spitfire? Jag flög Spitfires, men inte under slaget om Storbritannien." Även om den är mindre känd än Spitfire kände Farnes till Hurricanens förtjänster: "Hurricanen gjorde allt arbete och sköt ner betydligt fler flygplan än Spitfire. Det var ett mycket bra flygplan som tålde mycket mer stryk. Det var egentligen ett träflygplan: ramverket bestod av trä och duk medan Spitfire var helt i metall. Jag kan förstå att Spitfire fick ett namn: det var snabbare, förmodligen ett vackrare flygplan och underbart för aerobatics, men om du flög Hurricanes var du lycklig."
Farnes och hans pilotkollegor fick också stöd från WAAF, även utanför sina ordinarie arbetsuppgifter: "Det fanns två sergeanter från WAAF som brukade komma in och göra varmt te med socker till oss, och de gav oss också rostat bröd med köttfärsfett. Det var underbart och det var helt frivilligt. De gjorde det bara av hjärtats godhet, de behövde inte. Det var liksom det som pågick, den där kamratskapen mellan alla. Vi hjälpte alla varandra."
Farnes sade ofta att han "njöt" av striden: "Det är svårt att beskriva. Överallt i slaget om Storbritannien hade vi fantastiska flygplan, underbara flygplan; man flög flera gånger om dagen och det var det man ville göra. Man gjorde det också av en anledning; man gjorde det för att skydda sitt land. Jag visste att det fanns en chans att jag skulle bli nedskjuten, men killar som jag hade fått en hel del erfarenhet eftersom vi hade varit i Frankrike och visste hur det gick till. Att flyga med lite spänning, det var så jag tyckte det var. På det hela taget tyckte jag att det var ganska trevligt."
Drots att RAF hade alla odds emot sig tänkte Farnes aldrig på nederlag: "Jag minns inte att någon trodde att vi skulle förlora, jag tror aldrig att vi tänkte på det. Folk kommer att fråga dig om hur du såg på slaget, men som sergeantpiloter var vi förmodligen inte lika 'insatta' som officerarna. De högre officerarna befann sig i officersmässen och det kan ha sagts saker som aldrig nådde våra öron. Folk frågar mig: "Vad tänkte du om framtiden?" men jag hade ingen aning. Jag tänkte inte på den typen av saker, men jag är nog lite dum i huvudet!"

Ovanför Sergeant Paul Farnes (sittande andra från vänster) med en grupp pilotkollegor

Nedan till höger En formation av Hurricanes leder Spitfires i en uppvisning för fabriksarbetare efter slaget

"JAG MINNS INTE ATT NÅGON TRODDE ATT VI SKULLE FÖRLORA"

ovan
Ess, Paul Farnes: 16 juli 1918 - 28 januari 2020

Andra världskriget
Skola för

Escape Artists

Historiker och författare
Dr Helen Fry avslöjar historien om MI9, en av Storbritanniens mest hemlighetsfulla specialbyråer

Dr Helen Fry
Historiker och författare
Specialiserad på andra världskrigets andra världskrigets sociala historia, Fry har skrivit och varit redaktör för över 25 böcker. Bland hennes senaste utgivningar märks den hyllade The Walls Have Ears (Väggarna har öron) (2019) och den prisnominerade MI9 (2020).

Andra världskrigets skola för utbrytarkonstnärer

Long innan Winston Churchill uppmanade den nybildade Special Operations Executive (SOE) att "sätta Europa i brand" med sin sabotagekampanj, utförde Storbritannien redan hemliga uppdrag bakom fiendens linjer genom byråer som MI6. Lmindre käntär dock MI9:s arbete, som inrättades för att hjälpa brittisk personal att undvika och undkomma fångenskap. Denna specialistbyrå utbildade soldater, upprättade flyktnätverk för att härbärgera flyktingar och skapade verktyg för att hjälpa krigsfångar att överhuvudtaget kunna fly. Historikern Dr Helen Fry har dykt ner i nyligen avklassificerade filer och dokument för att lyfta på locket till en av andra världskrigets mest hemliga byråer, och vi var glada att få lära oss mer om det från henne.
Vad var det primära uppdraget för MI9?
Tet primära syftet med MI9 - som varinte var helt olikt MI5 och MI6, de organisationer vi är mer bekanta med - var faktiskt att underlätta flykt och undanflykter under Andra världskriget ANDRA VÄRLDSKRIGET. Det inrättades i december 1939, ganska tidigt i kriget, i syfte att föra flygare, soldater och allierad personal tillbaka från bakom fiendens linjer för att slåss igen.
MI9:s verksamhet var mycket hemlig, så när blev organisationen först känd för allmänheten?
Ide första 50 eller 60 åren efter krigsslutet slutadevar det inte mycket som var känt om MI9 och de första böckerna om organisationen skrevs av dem som hade tjänstgjort inom MI9: MRD Foot, James Langley och Airey Neave. Dessa blev de klassiska historierna om MI9, som skulle vara ganska svåra att slå, men de hade inte tillgång till de hemligstämplade filerna när de skrev. Min bok, som är den första historiken om MI9 på 40 år (och I var förvånaded när jag upptäckte att det var fallet) använder faktiskt för första gången de hemligstämplade filerna vid National Archives i London.
Hur nära var MI9 relaterat till SOE och uppdraget att "sätta Europa i brand"?
MI9 var mycket åtskild från SOE. Båda organisationerna hade naturligtvis möjligheter att fly och undkomma. Claude Dansey, biträdande chef för MI6, gjorde en mycket medveten insats för att hålla flyktlinjerna för MI6, MI9 och SOE åtskilda från varandra, så att gränserna inte suddades ut. Han övervakade utrymningslinjerna för både MI9 och MI6 för att se till att detta skedde. MI6 ville utföra sitt topphemliga arbete bakom fiendens linjer och ville inte att flyktingar och eskapister skulle komma för nära deras arbete, inte heller SOE-agenter och sabotörer. Dansey började skilja dem åt så mycket som möjligt och hålla saker åtskilda, men han blev mycket bekymrad över SOE eftersom det var sprängde saker ljudligt bakom fiendens linjer. Medan MI9 såväl som MI6 viockså underrättelseverksamhet, hemliga saker bakom fiendens linjer. Det fanns en stor bitter rivalitet mellan Dansey och SOE - hhan hatade SOE. Så det var en ganska splittrad relation.

Ovan
Brittiska krigsfångar leds genom Dieppe i augusti 1942

"Hela träningsprocessen och tankesättet med vad han kallade 'flykttänkande' utvecklades"

MI9 var uppenbarligen en mycket hemlig organisation. Wvad har vi i form av register och officiell historia som vi kan använda oss av för att få information om den?
Jag upptäckte i min forskning att att det fanns tusentals och åter tusentals hemligstämplade filer. Iet blev ett val i forskningen att hantera den stora mängden filer om MI9, som inte bara verkade i Västeuropa utan i Fjärran Östern, Mellanöstern och Balkan, Italien och Grekland. Så för mig var det en utmaning. Wet vi har i de hemligstämplade filerna är till stor del rymningsrapporter från rymlingar och flyktingar från när de förhördes av MI9; vi har också några av MI9:s administrativa filer, som är mycket intressanta för att se hur det var upplagt. Det finns MI9:s utbildningsmanualer och bulletiner (nyhetsbrev), som personalen kunde läsa, särskilt innan de går till aktion, vilket kan ge dem massor av nya idéer om hur de kan undvika att bli tillfångatagna i den snabbt föränderliga situationen bakom fiendens linjer. Wet vi inte har är de hemligstämplade filerna från hjälparna, så det'är inte möjligt att veta det exakta antalet som hjälpte MI9 och flyktlinjerna. Bmen det är säkert tusentals män och kvinnor, från så unga som 16 år och upp till  personer i 80-årsåldern och med olika bakgrunder. För att skydda dem och deras familjer för all framtid har deras akter aldrig lämnats ut av den brittiska regeringen eller krigsministeriet. MI9 var också inblandad i en mycket topp-hemliga delen av den brittiska underrättelsetjänsten som kallades 'Rum 900'eller 'Underrättelseskolan 9'. Tdenna sektion släppte agenter bakom fiendens linjer, mycket likt SOE, men de visprängde inte saker i luften eller utförde sabotage. Vi har inte de operativa uppdragsfilerna för dem, vi har bara ett par avklassificerade exempel på vad de gjorde, så det finns fortfarande en del hemlighetsmakeri och mystik kring dessa operationer.
Vilka var några av de nyckelpersoner som var involverade i MI9?
Wår vi tänker på MI9 tänker vi på den högste befälhavaren brigadgeneral Norman Crockatt. A mycket stolt skotte och ingen älskare av byråkrati, han gillade att tänka utanför boxen och var var idealisk som MI9:s högste befälhavare, och han var till stor del ansvarig för filosofin bakom MI9. Hela utbildningsprocessen och tankesättet med vad han kallade "flykttänkande" utvecklades. Det var en hel filosofi och visade sig vara oerhört viktig för att förbereda personal som skulle ut i strid. Vi har också två andra giganter inom MI9, Jimmy Langley (som flydde efter Dunkerque 1940 och skadades) och Airey Neave, som naturligtvis blev känd som den första brittiska officer som lyckades fly från Colditz Castle nära Leipzig i Tyskland och ta sig tillbaka till Storbritannien. Hans lyckade flykt var ett stort lyft på MI9:s högkvarter och man firade med pink gin eftersom man trodde att Colditz slott var ogenomträngligt.
Hur hjälpte MI9 krigsfångar att fly?
Thär viett antal tekniker, inte bara flyktlinjer, som naturligtvis var nödvändiga för att fåkrigsfångar ut ur Västeuropa. Fån MI9:s högkvarter i Wilton Park, som ligger i Buckinghamshire (inte att förväxla med Wilson Park i Sussex) samordnade de detta otroliga program, som inkluderade de flyktanordningar som blev legendariska i Ian Flemings James Bond-romaner. Fleming hade inte uppfunnit idén om 'Q' prylarna, den kom ursprungligen kom från MI9, även om Fleming naturligtvis Fleming utvecklade dem mycket, mycket längre. Tessa prylar blev mycket viktiga i MI9:s krigstida verksamhet. Nyckelpersonen bakom flyktprylarna var Christopher Clayton Hutton, som var vad vi skulle kunna kalla en excentrisk uppfinnare som älskade att som älskade att pilla med saker för att försöka lösa problem. Hans uppgift, för att ge ett exempel, var att hitta sätt att gömma saker som miniatyrkompasser inuti vanliga föremål. Så du får den berömda 'knappkompass'där kompassen är gömd bakom en knapp, vanligtvis den första knappen på uniformen. Oavsett var personalen befann sig i strid kunde de vid behov skruva loss knappen och alltid ha en utrymningskompass med sig. Förvånansvärt nog har vi ungefär 1,3 miljoner av dessaesom tillverkades under krigstid. Aoch så har vi rymningskartorna, som var lika viktiga och användbara. Det här var lurendrejeriet, eller fräckheten, av MI9 i terms av att tänka på sätt att skicka dessa saker till KRIGSFÅNGE läger. Det var till stor hjälp för fångarna, som gjorde saker som smugglain falska paket in i spel.
Hur mycket jobb gjorde MI9 med att utbilda folk i undvikande och flykttaktik före utplacering?
Tet är ett av de områden som människor inte ofta vet om men all vår personal går in i handling - oavsett om de var armén, flyget, flottan eller kommandosoldater - de gick alla igenom ett treveckors MI9-utbildningsprogram. MI9 hade en hemlig plats till att börja med i Harrow strax utanför London, och sedan i norra London i Highgate, där MI9 rekvirerade ett hus som hette Caen Wood Towers, idag känt som Athlone House. Det är ett mycket berömt hus i norra London, precis där i utkanten av Hampstead Heath. Och återigen går det tillbaka till Crockatt och hela hans filosofi om flykt-vilket han sa inte nödvändigtvis var naturligt om man var desorienterad efter att ha blivit tillfångatagen, när du inte nödvändigtvis kommer att tänka logiskt om flykt. Så han ansåg att utbildning i undvikande och flykt förberedde personalen på att tänka på flykt. Det kan vara mycket små saker som kan avslöja dig, och ett exempel jag gillar att ge på det är instruktion i träningsmanualen: "Gå inte på ett brittiskt sätt." Tydligen kunde de ge sig bort, även om de vii civila kläder med franska märken, bara genom sättet de gick påed. Sånt ingick i deras utbildning. Ett annat tips var att inte cykla runt en rondell på fel sätt. Det var så en av fångarna faktiskt blev tillfångatagen. Han nämns inte vid namn, men han gavs som exempel i träningsmanualerna. Han återfångades och skickades tillbaka till ett krigsfångeläger.
Har vi någon uppfattning om hur framgångsrik MI9 var eller blev under andra världskriget?
Inär det gäller flykt och undandragande är det ett enormt arv. Oöver 35.000 allierade och samväldespersonal räddades räddades som ett resultat av MI9. De vide togs ut för att kunna strida en annan dag, och tyskarna hade inget motsvarande. Men jag tror att arvet går utöver det.
Wet jag upptäckte...som Jag inte hade förväntat mig att upptäcka, var att MI9 var en enorm underrättelseorganisation. Asåväl some räddningsuppdragets av allierad personal, var det varatt er personal är värdefulla källor till underrättelser i sig själva. Så.. när de kom tillbaka hade ded en genomgång - 'förhördes', eftersom det varkallades - av MI9:s förhörsledare. De blev förhörda inte bara om deras flykt (vilket potentiellt gge information och råd för framtida rymningar) och förhållandena bakom fiendens linjer, de tillfrågades också om vad de hade sett på marken i form av militära installationer, truppförflyttningar etc. Vad haded de sett när de reste? Allt från utegångsförbud till stängsel runt hamnar, absolut allt. Jag blev förvånad över de tjocka volymerna av filer fulla av den här typ av underrättelser. Jag upptäckte också (och detta är för mig verkligen avslöjande om MI9) att dess topp-hemliga sektionen Room 900 var involverad i kontraspionage och underrättelseinhämtning. Detta är skilt från vad vi just har talat om, på samma nivå som MI6, och Jag var verkligenn'inte förväntat mig att avslöja detta. Det är en mycket spännande utveckling aoch jag skulle vilja se MI9 erkänd och studerad mer för den underrättelsepåverkan som den hade, för du tittar på volymerna av detta material och du tänker att detta måste ha haft en inverkan. Det är en mycket viktig del av den bredare underrättelsebilden och alla dessa bedrägerier under Andra världskriget ANDRA VÄRLDSKRIGET.
MI9 verkar ha kokat ihop alla typer av nyfikna flykthjälpmedel gömda bort isidan vardagliga föremål. Vilka är några av dina favoriter?
För mig har det varit ett Monopol-bräde. Vi växte alla upp som barn och spelade Monopol, beroende på vilken tidsepok vi befann oss i, bmen det är ett hushållsspel och kors-över generationsgränserna. Spel spelades i timmar spelades i timmar på julen när jag var ung, och på den tiden kände jag inte till historien om MI9 och Monopol. Men jag älskade den delen av MI9:s historia när jag först läste om den, hur genialisk den var. Det var spännande att upptäcka att MI9 faktiskt kunde smuggla in saker i själva brädet, som de gjorde med andra spel som schack och ludo.

Ja
Sam Derry, chef för Roms flyktorganisation från 1943, tros ha räddat 4.000 allierade soldater

"Fleming hade inte uppfunnit idén med 'Q'-prylarna, den kom ursprungligen från MI9"

Bildkälla: Med tillstånd av Claire Derry

Till vänster
Krigstidsfotografi av Renata Faccincani della Torre, som hjälpte de allierade med en flyktlinje genom norra Italien

Nedan
Det tidigaste kända fotografiet av Comet Line, juli 1941, som hjälpte flygare att undvika att bli tillfångatagna i och runt Bryssel

Bildkälla: Med tillstånd av Vanessa Clewes

Bildkälla: Med tillstånd av familjen de Greef

© Shutterstock
Bakgrund: © Alamy

Under andra världskriget plundrade den tyska armén de ockuperade länderna på guldtackor för miljontals kronor, men exakt vart tog dessa skatter vägen?

Jakten på nazisternas guld

en berömda amerikanska börsmäklaren Gerald M Loeb sade en gång att "begäret efter guld är den mest universella och djupt rotade kommersiella instinkten hos mänskligheten" Sedan ämnet först smältes av de gamla egyptierna omkring 3.600 f.Kr. har denna den mest dyrbara av metaller blivit en symbol för rikedom och makt. Genom införandet av guldmyntfoten 1717, som innebar att valutan kunde kopplas till guld till en fast kurs, ökade dess betydelse ytterligare.
Den nazistiska krigsmaskinen var ett hungrigt djur som krävde ständig tillgång till pengar för att kunna köpa material, mata trupper och se till att angreppet på Europa och världen fortsatte. Som ett resultat av detta var nazisternas politik att systematiskt plundra alla länder och deras befolkningar som hade oturen att hamna under deras ockupation. År 1943 uppskattade det brittiska ministeriet för ekonomisk krigföring att nazisterna hade plundrat många ockuperade länder på guld till ett värde av cirka 550 miljoner dollar. Den exakta mängden guld som stals av nazisterna är dock fortfarande okänd, särskilt som platsen för mycket av det plundrade bytet fortfarande är ett mysterium.
Först och främst är det viktigt att bedöma karaktären på det plundrade guldet. Medan en stor del av guldet stals i form av tackor direkt från bankerna, som sedan smältes och märktes om med riksbankens insignier, togs en del guld på ett mycket mer obehagligt sätt. De första bevisen på detta uppdagades 1943. Förutom att plundra banker och statliga institutioner tog nazisterna också direkt från enskilda personer, inklusive offren för Förintelsen. Medan detta innebar att offrens bankkonton, bostäder och investeringar beslagtogs, upptäcktes guldtackor som var helt nya och från en oroande källa: guldklockor, smycken och till och med tandfyllningar som dragits ut ur offrens munnar hade smälts ned och tillverkats till Reichsbank-tackor. Mellan 1946 och 1948 pågick Ravensbruckrättegångarna i Hamburg där tjänstemän från koncentrationslägret med samma namn utreddes för sin delaktighet i denna ohyggliga praktik, bland många andra grymheter.
On av dessa personer var Martin Hellinger, vars främsta uppgift som "lägertandläkare" var att avlägsna guld från offrens munnar. Hellinger var inte ensam, och det visade sig att detta var standardpraxis i nazisternas dödsläger. Redan 1940 gav Heinrich Himmler order om att tandguld skulle samlas in från de dödas munnar, och 1942 implementerades denna order i organisationen av Förintelsen. På grund av detta smältes många tackor stämplade med nazistiska insignier ner av sina köpare och stämplades om för att dölja sitt olycksbådande ursprung. Detta blev särskilt tydligt i Portugal 1943, där handlare hade samlat på sig 123 ton Reichsbank-guld genom handel med Nazityskland. När de allierade varnade den portugisiska regeringen för att allt detta guld skulle betraktas som stulen egendom, försökte handlarna i Lissabon desperat byta ut det tyska guldet mot "rent" guld. När detta vägrades smältes en majoritet ned och flyttades till internationella banker.
Dessa edessa försök i Portugal är intressanta för historiker som försöker spåra var det stulna nazistiska guldet finns. Under hela kriget förblev Portugal, tillsammans med andra länder som Spanien, Estland, Schweiz och Sverige, neutrala. Detta innebar att handel kunde bedrivas med axelmakterna, trots varningar om vad det var för varor de köpte. Detta ledde till att flera av dessa länder kom i besittning av nazisternas stulna guld, ett faktum som fortfarande är kontroversiellt och väcker frågor om hur "neutrala" dessa länder egentligen var. Som exempel kan nämnas

Ovan President Eisenhower inspekterar nazisternas byte vid saltgruvorna i Heilbronn

Infälld text Arbetare öppnar lådor med Reichsbank-guldtackor gömda i Heilbronn

Sveriges stålindustri skulle leverera viktiga material till den tyska krigsmaskinen, betalda med stulet guld. År 1997 väckte hemligstämplade rapporter viss uppståndelse när det avslöjades hur mycket kunskap både Sverige och Schweiz hade om vad det var för guld de köpte. Schweiz Bergier-kommission avslöjade och bedömde en hel del information om landets egen roll i kriget, särskilt eftersom de medel som erhölls från direkt guldförsäljning gjorde det möjligt för Tyskland att köpa material från andra neutrala länder och främja sin krigsinsats. Uppskattningarna av hur mycket guld Sverige fick under kriget varierar mellan 20 000 kg och 34 000 kg.
Få grund av de dokument som offentliggjordes 1997 började många länder att utvärdera neutralitetsbegreppet i samband med krig och i synnerhet i samband med andra världskriget. Den skandal som uppstod i slutet av nittiotalet avslöjade att många "neutrala" länders ekonomier i viss mån hade vuxit genom interaktion med Nazityskland och genom köp av det stulna guldet. Stuart Eizenstat (understatssekreterare för ekonomi, handel och jordbruksfrågor) uttalade sig om rapporterna i en briefing i USA:s utrikesdepartement: "Dessa skingrar varje känsla av att det fanns ett monolitiskt neutralitetskoncept under andra världskriget. De neutrala länderna under kriget utsattes ofta för liknande påtryckningar och mottryckningar, men reagerade på dem på olika sätt, vilket återspeglade deras specifika krigsförhållanden, deras ledares attityder och de mer bestående dragen i deras ekonomier och geografi. Kort sagt, det fanns inget sådant som enhetlig eller absolut neutralitet under andra världskriget."
Alltid när en förmögenhet eller en stor mängd rikedomar försvinner dyker det upp historier och legender om var de finns. På samma sätt som 1600- och 1700-talspiraterna begravde sina skatter på öde öar tills de kunde återvända för att hämta dem, finns det många historier om flyende nazister som gömde sina stöldgods i slutet av kriget. Även om många kan betraktas som apokryfiska och kanske inte är något annat än samtida myter och legender, höjer frekvensen med vilken vissa av dessa berättelser återkommer ögonbrynen hos ivriga skattletare.
On av de mest ihärdiga och historiskt dokumenterade handlar om "Rommels guld", uppkallad efter general Erwin Rommel (med smeknamnet "Ökenräven") som var nazisternas befälhavare på den nordafrikanska fronten. Själva guldet tillhörde ursprungligen den judiska församlingen i Tunisien, som ockuperades av nazisterna under kriget. I januari 1943 sammankallade SS-överste Walter Rauff en samling rabbiner och religiösa ledare och erbjöd sig att skona deras församlingar mot "60 100 kg guld", som skulle levereras inom 48 timmar. Trots uppgiftens omfattning lyckades man och guldet anlände fem dagar senare. Skatten fördes säkert till Neapel, men på grund av de allierades kraftiga bombningar och den politiska instabiliteten i Italien kunde den inte fortsätta sin resa till Berlin. Istället kläcktes en genialisk plan. På Korsikas kust anlitades en dykare vid namn Peter Fleig som fick i uppdrag att dyka ner till en särskilt ovanlig klippformation. Han fick i uppdrag att säkra lådor under vattnet och markera deras position med fyra viktade bojar. Efter krigsslutet skulle Flieg återvända och göra flera dykningar efter det förlorade bytet - allt till ingen nytta.
James Bond-skaparen Ian Fleming skulle bli intresserad av mysteriet under sin tid i marinens underrättelsetjänst under andra världskriget. Mot slutet av konflikten genomfördes en räd mot slottet Tambach i Bayern av allierade kommandosoldater som organiserades av Fleming. Där inne höll tyska trupper på att bränna hela sitt marinarkiv, som sträcker sig tillbaka till 1870. Det material som Flemings agenter upptäckte var så omfattande att en fiskebåt chartrades för att kunna leverera papperen säkert till hans kontor i London. När Fleming arbetade sig igenom den enorma samlingen av dokumentation upptäckte han detaljer om en stor mängd stulet guld som skulle ha skickats till Berlin, men som aldrig hade kommit fram. Historien skulle inspirera till en anekdot i romanen I Hennes Majestäts hemliga tjänst och Flemings intresse för nazisternas guld skulle dyka upp igen i novellen Octopussy och, naturligtvis, Goldfinger. Även om Fleming försökte få fram pengar för att finansiera en expedition för att återfinna guldet, misslyckades han i slutändan. Om guldet fortfarande vilar på havets botten är dess exakta plats fortfarande ett mysterium.
Hå är Korsika inte den enda förmodade platsen för sjunket nazistguld. Toplitzsjön högt uppe i de österrikiska Alperna ryktas vara platsen för en hord av guldtackor värda cirka 5,6 miljarder dollar. Under kriget användes själva sjön som en marin testplats där forskare experimenterade med sjunkbomber - omkring 4.000 sägs ha detonerat på olika djup. Tidigt en morgon i maj 1945 var sjön också platsen för några synnerligen märkliga händelser. Den 21-åriga bondflickan Ida Weisenbacher vaknade av att det knackade på dörren och möttes av en SS-officer i skrämmande gestalt. Weisenbacher instruerades att ta med sig en vagn och hjälpa till att flytta en stor mängd trälådor stämplade med nazistiska insignier. Hon blev sedan vittne till hur lådorna placerades i en roddbåt, fördes till mitten av sjön och utan pardon kastades i det grumliga vattnet.
Ingen 1959 avslöjade en dykexpedition att lådorna innehöll falska sedlar - falska brittiska sedlar. Under de följande decennierna har mer och mer av pengarna återfunnits tillsammans med nazistiska dokument som beskriver Bank of Englands övervakningssystem, och som alla tros ha varit en del av Operation Bernhard. Operationen, som var uppkallad efter Bernhard Krüger, syftade till att lamslå den brittiska ekonomin med hjälp av falska sedlar som tillverkats av fångar i koncentrationsläger. Några av sedlarna upptäcktes av Bank of England 1943 och de fortsatte att dyka upp i omlopp ända in på 1950-talet, men man tror att majoriteten hamnade på botten av Toplitzsjön. Dykoperationen 1959 avslöjade förfalskad valuta till ett värde av cirka 700 miljoner pund och ytterligare expeditioner fortsatte att avslöja fler horder, med den senaste dykningen i Tropitz vatten 2000 avslöjade ytterligare exempel. Än så länge har dock ingen av expeditionerna hittat något guld, och om det finns en hemlig hord gömd under sjöns grumliga vatten återstår att se.
Pen av de kanske mest återkommande myterna och legenderna kring var nazisternas guld finns är den om det så kallade "nazisternas guldtåg". Tågen användes av nazisterna för att transportera stöldgods till huvudstaden Berlin, och ett antal av dem sägs ha försvunnit under krigets sista dagar. En särskild legend kring nazisternas stöldgods och lokomotiv, som verkar anmärkningsvärt seglivad, är den om ett tåg som begravts i ett berg någonstans i Polen. Enligt den apokryfiska berättelsen var det lastat med ovärderlig konst, juveler och upp till 300 ton guld. År 2018 skapade skattjägarna Andreas Richter och Piotr Koper internationella rubriker när de meddelade att de hade hittat tågets plats. I utbyte mot 10% av den samlade rikedomen av varorna ombord (om en upptäckt skulle göras) avslöjade de platsen som ett nätverk av tunnlar under staden Walbrzych. Med hjälp av markpenetrerande radar kunde experter visa upp bilder av tunnlarna som fick Piotr Zuchowski (Polens dåvarande vice kulturminister) att säga att han var "99 procent övertygad". När ett team av forskare kom till området fann de tyvärr ytterligare bevis på tunnlar, men inget tåg. Huruvida det finns något sådant dolt guldtåg är fortfarande ett mysterium och skattjägare söker fortfarande ivrigt efter det. Efter att Richter och Koper gått skilda vägar sade Richter om tåget att han fortfarande var "95% säker på att det existerar".
Oåstås var inte allt naziguld gömt under krigets sista dagar och en del återfanns. Den 3 februari 1945 förstörde de allierades bombardemang av Berlin reichsbank och dess president Walther Funk lät gömma majoriteten av guldreserverna (cirka 238 miljoner dollar) i Merkers gruva, cirka 30 mil sydväst om Berlin. Det var inte bara guld som skickades till

Nedan En amerikansk soldat poserar med nazisternas byte som upptäcktes i Heilbronns saltgruvor

Vänster Tusentals stulna guldringar hittades i koncentrationslägret Buchenwald

Nedan Lådor med guldlock och tandfyllningar som avlägsnats från munnen på fångar i Buchenwald

Botten
Den avslöjade Reichsbank-horden vid Merkers gruva i Tyskland

Bildkälla: wiki/United States Holocaust Memorial Museum

"Uppskattningar av den mängd guld som Sverige erhöll under kriget varierar mellan 20.000 och 34.000 kg."

Produktionslinjen

Gruvdrift
Naturligt förekommande guld finns i form av avlagringar eller ådror i jorden eller utspritt i sand och grus. Det förstnämnda kräver gruvdrift medan det sistnämnda kan utvinnas genom vaskning.

Bildkälla: wiki/digitallibrary.usc.edu

Raffinering
Guld från malm kan vara mikroskopiskt eller i ark, men behöver i båda fallen separeras från omgivande material genom raffinering. Det krävs cirka 100.000 uns malm för att få ett uns guld.

Bullion
Det raffinerade guldet smälts nu ner så att det kan formas till tackor och bullion för transport. Härifrån kan det skickas till banker eller direkt till tillverkare, som använder guldet till smycken eller industriella ändamål.

Återvinning
Guld i form av ädelmetaller kommer sannolikt att handlas i all oändlighet, men konsumentprodukter kan säljas till pantbanker och skrothandlare och skickas tillbaka till raffinaderier för att återanvändas. Överblivet material från produktionen kan också gå denna väg.

En guide till produktionsprocessen och hur nazisterna använde den för att tvätta sina byten

Guldtvätt

Stulna
Nazistregimen stjäl guld från sina offer när de samlas in. Det rör sig mest om smycken, men kan även omfatta guldprydnader eller guldtackor och guldtackor i privat ägo.

Smält
Guld med liknande renhet smälts vid över 1.060°C till tackor eller hela bullionstenar, beroende på kvantitet, och märks sedan med det relativa karatvärdet. Guldet kan också smältas, en process som avlägsnar orenheter och ökar dess värde.

Blandat
Allt guld som erhålls kategoriseras och sorteras sedan i olika typer och karat. Detta gör det praktiskt taget omöjligt att återknyta föremålen till deras ursprungliga ägare.

Handel
Nu i form av tackor och bullion skickas guldet antingen till tyska banker eller skickas för handel via internationella banker. Eftersom guld handlas överallt är det en idealisk råvara för att skaffa kontanter.

6x © Getty Images

inte heller gruvan, utan många stulna konstskatter och valutareserver. Den 7 april, under de allierades angrepp på Tyskland, gick amerikansk militär in i gruvan och dagen därpå sprängde man ett hål i det förseglade valv där guldtackorna var gömda. Efter denna upptäckt överlämnades guldet 1946 till en organisation kallad Tripartite Commission for the Restitution of Monetary Gold, vars avsikt var att omfördela rikedomen mellan ekonomierna i de olika länder som gjorde anspråk på den. År 1997 innehades fortfarande 5,5 ton (ca 60 miljoner dollar) av Tripartite. Omkring 15 länder gjorde anspråk på denna återstående mängd, men alla valde istället att donera sin andel av den till Nazi Persecution Relief Fund, som hade inrättats för att hjälpa överlevande från Förintelsen. För en förmögenhet som har sitt ursprung i så mycket girighet, blodspillan och mänsklig misär, verkar dess donation till en sådan ädel sak vara ett behagligt och rättvist slut.
Det är fortfarande långt kvar sedan kriget, men rykten om nazisternas gömda byten är fortfarande spännande för skattjägare över hela världen. Så sent som i december 2020 tvingades myndigheterna som ansvarar för minnesmuseet i koncentrationslägret Buchenwald att gå ut med ett uttalande där de bad jägare att hålla sig borta efter att en dokumentär visat att en skatt kunde finnas begravd i en tunnel på platsen. Direktören för lägrets minnesmärke, Jens-Christian Wagner, uppgav i en intervju med Tidningen The Times tidningen att: "Under många år har vi haft stora problem med illegala besök i tunneln [under lägret]. Ibland hittar vi också människor med metalldetektorer." Detta väcker naturligtvis uppenbara etiska frågor kring jakten på nazisternas guld. Även om berättelser om begravda skatter och gömda byten väcker barnasinnet i oss alla, lämnar karaktären på varifrån mycket av detta guld härstammar (antingen stöldgods eller blodspengar, betalda för att undvika en säker död) en avgjort obehaglig smak i munnen. Sådana berättelser om skatter och olösta mysterier har en oemotståndlig lockelse, och jakten på att lokalisera mycket av den egendom som stals av de nazistiska styrkorna under kriget kommer säkert att fortsätta. I takt med att mer och mer information kommer fram (det är trots allt bara drygt 20 år sedan Schweiz och Sverige avklassificerade de viktiga dokumenten från andra världskriget) kvarstår hoppet om att ytterligare horder kommer att återfinnas och återlämnas till sina rättmätiga ägare.

"Dykoperationen avslöjade cirka 700 miljoner pund i falsk valuta, och ytterligare expeditioner fortsatte att avslöja fler horder"

Nedanstående Österrikiska poliser med falska pengar som återfunnits i Toplitzsjön

Botten En dykare förbereder sig för att leta efter nazisternas skatt på botten av Toplitzsjön

2x © Getty Images
Badge: © Alamy

Svart historia

Revolution och motstånd

094  Frederick Douglass
Hur gick denne berömde abolitionist från slav till amerikansk diplomat?
100  Vilka var de svarta Tudorerna?
Upptäck de människor av afrikanskt ursprung och härkomst som levde under Henrik VIII och Elisabet I
106  Svart Spartacus hjälten från den haitiska revolutionen som inspirerade en nation av slavar att skapa sitt eget land
112   Rasmassakern i Tulsa hur kunde stadsdelen som kallas Black Wall Street brännas ner till grunden på en enda natt? Avslöja den sanna historien

Fredrick Douglass - Slaveriets historia, sidan 88 (Bokasin Historia, 2022)

Who were the

Black

Tudors?

Dr Miranda Kaufmann diskuterar sin bok  Svarta Tudorer: Den okända berättelsen och avslöjar de förlorade berättelserna om svarta människor i Tudor England

Intervju av Jessica Leggett

Untudortiden är utan tvekan en av de mest populära perioderna i engelsk historia och har dramatiserats i olika böcker, tv-serier och filmer, medan otaliga forskare har utforskat varje tum av dess historia - eller så trodde vi i alla fall. In sin bok Svarta tudorer: The Untold Storyundersöker Dr Miranda Kaufmann en del av Tudor-historien som har glömts bort och utforskar livet för afrikanska män och kvinnor som levde i Tudor- och tidiga Stuart-England. Kaufmanns upplysande forskning utmanar människors förutfattade meningar om svarta Tudors, deras dagliga liv, deras karriärer och till och med deras frihet, och ger en viktig omvärdering av den engelska historien som förändrar vår förståelse av Tudors som vi känner dem.  Vad väckte ditt intresse för de svarta tudorerna och varför bestämde du dig för att skriva boken?
Under mitt sista år som student i Oxford var jag på en föreläsning om tidigmodern handel och de nämnde att Tudors hade börjat handla med Afrika i mitten av 1500-talet, vilket var förvånande eftersom jag bara hade lärt mig om 1700-talets handel med förslavade afrikaner. I biblioteket hittade jag ett par referenser till afrikaner i det elisabetanska England och jag blev inspirerad att ta reda på mer, så det blev ämnet för min doktorsavhandling. Så småningom hittade jag arkivreferenser till över 360 personer som levde i Tudor- och det tidiga Stuart-England mellan 1500 och 1640. Jag skrev boken för att jag ville dela med mig av det jag hade hittat till världen och förändra människors

Dr Miranda Kaufmann är senior forskare vid Institute of Commonwealth Studies. För mer information, besök mirandakaufmann.com

uppfattning om brittisk historia. De svartas närvaro i Tudor-England är ett viktigt korrektiv till den falska berättelsen om att svarta människor först kom till Storbritannien med Empire Windrush 1948. Detta kan bidra till ett negativt perspektiv på invandringsdebatten och antyda att eftersom svarta människor nyligen har kommit hit finns det en möjlighet för dem att "åka hem". Berättelserna var också fascinerande var och en för sig.
Hur pusslade du ihop livet för de svarta män och kvinnor som du skrev om? Vilka källor använde du dig av?
Med svårighet! Även om andra forskare har publicerat böcker i ämnet sedan dess, fanns inte böckerna av Imtiaz Habib och Onyeka Nubia när jag började min forskning 2004. Marika Sherwood på Black and Asian Studies Association var till stor hjälp när det gällde att hitta primärkällorna. Församlingsregister, där dop, vigslar och begravningar registreras, ger information om var och hur många människor som fanns i landet, men de ger ofta inte särskilt mycket biografisk information. Det kan stå något i stil med "John, en blackamoor, begravdes den 3 december", och det är ungefär allt, även om det finns en ovanligt detaljerad redogörelse för Mary Fillis dop i St Botolph's, Aldgate, år 1597. Det finns en liten mängd visuella bevis, till exempel de två bilderna av John Blanke i Westminster Tournament Roll, eller porträttet av Anne av Danmark med en afrikansk ledsagare. Jag använde mig också av kungliga och aristokratiska hushållsräkenskaper, brev, dagböcker och statspapper. För boken fick jag ofta ut det mesta av juridiska register som innehöll mer detaljer om människors liv. Till exempel kommer det mesta av det vi vet om Jacques Francis, bärgningsdykaren, och Edward Swarthye från High Court of Admiralty eller Star Chamber-fall.
Tyvärr finns det inga primära berättelser av de svarta Tudors själva, så man måste läsa de källor som är skrivna av vita män baklänges och försöka förstå de svartas erfarenheter. Många historiker som studerar svartas historia stöter på detta problem. När jag inte kunde hitta någon större mängd biografisk information om de svarta personerna undersökte jag de vita personerna i historien, och det ledde ofta till fler insikter. När jag undersökte Sir Edward Wynters liv fick jag reda på hur Edward Swarthye troligen kom till England - Wynter hade seglat till Karibien med Francis Drake. Med John Anthony, som var sjöman i Dover, grävde jag mer i det fartyg som han arbetade på, Silver Falcon, och fick veta mer om hennes olycksaliga resa till Virginia.
Hur och när kom de svarta Tudors först till England?
Även om en afrikansk man vid namn Pero Alvarez från Portugal besökte Henrik VII:s hov i slutet av 1480-talet var John Blanke, Tudorernas hovtrumpetare, den tidigaste person jag hittade som bodde här under en längre tid. Vår första notering om Blanke är från 1507, men han kom troligen med Katarina av Aragonien 1501. Ungefär samtidigt fanns det flera afrikaner vid hovet hos Jakob IV av Skottland.
Jag identifierade att afrikaner anlände till Storbritannien på tre huvudsakliga sätt. Vissa kom från Sydeuropa, som Blanke. Det fanns en mycket större svart befolkning i Spanien, Portugal och i viss mån Italien under den här perioden, eftersom dessa länder redan var involverade i slaveri och kontakt med Afrika och hade kolonier i Amerika. Afrikaner kom till England som en bieffekt av detta, med kungligheter som Katarina och Filip II av Spanien, med engelska aristokrater eller köpmän som reste i Europa eller med de sefardiska judar som fördrevs från Portugal och Spanien. Det andra sättet var genom direkt handel med Afrika. Till exempel lärde sig prins Dederi Jaquoah och de före honom som kom till England engelska och åkte sedan tillbaka som handelsmän och tolkar. Det sista sättet var genom kaparverksamhet, dvs. när Francis Drake eller andra kapare tog afrikaner när de gjorde räder i spanska hamnar eller kapade spanska eller portugisiska fartyg - det största antalet under den här perioden var de 135 afrikaner som fördes till Bristol 1590 ombord på Charles.
I din bok diskuterar du hur det var mer sannolikt att människor bedömdes utifrån sin religion och sociala klass än utifrån sin hudfärg. Varför var det så?
Vi måste komma ihåg att det här var ett mycket religiöst samhälle och att den religiösa identiteten var central för hur människor uppfattade sig själva. Engelsmännen genomgick reformationen under den här perioden och identifierade sig alltmer som en protestantisk nation. Jag hävdar att afrikanernas välkomnande till den protestantiska tron genom dopet är en viktig indikator på acceptans, de sågs som potentiella jämlikar i Guds ögon. Meredith Hanmer höll 1586 en predikan i St Paul's Cathedral om dopet av en "turk" - han var mycket glad över att hedningen hade blivit protestant och att spanjorerna hade misslyckats med att locka honom att bli katolik.
När det gäller social klass fanns det en idé om "den stora kedjan av varande"; alla hade sin plats. De marockanska ambassadörerna togs emot med diplomatisk pompa och ståt, de engelska köpmännen handlade med de västafrikanska köpmännen på lika villkor och Francis Drake såg maroonerna i Panama som militära allierade. Om man var skicklig, som räddningsdykaren Francis, sidenvävaren Reasonable Blackman eller musikern John Blanke, blev man respekterad och fick betalt för sitt arbete.
De som tidigare hade förslavats av spanjorer och portugiser och som hade anlänt utan ett öre på fickan var mer benägna att bli behandlade - inte nödvändigtvis sämre än en fattig vit engelsman - utan utifrån uppfattningen om deras sociala status, och de kunde hamna som tjänare. Jag tror att människor ibland ser svarta människor i hushållsnära tjänster och antar att det var besläktat med slaveri eftersom hushållsnära tjänster nuförtiden inte riktigt ses som en karriärväg. Afrikanerna fick lön, precis som sina vita motsvarigheter, vilket gör det tydligt att de inte var förslavade.
I Black Tudors har du med ett citat från 1569 som säger att England hade "för ren luft för slavar att andas i." Uppmuntrade tron på att svarta arbetare i England var "fria" under den här perioden dem att flytta dit?
Jag hävdar att afrikanerna var fria i England inte bara på grund av tanken att det gav frihet att sätta sin fot på engelsk mark, utan också för att det inte antogs någon lagstiftning som avgränsade slaveriet i England under den här perioden, jämfört med koderna i Portugal eller senare i Frankrike och engelska kolonier som Virginia och Barbados. Bevisen för att afrikaner fick lön, vittnade i domstol och gifte sig med varandra tyder alla på en viss grad av medborgerlig frihet. På andra sidan Atlanten var människor medvetna om att afrikaner inte var förslavade i England och någon som Diego [en världsomseglare] kan ha hört det och tagit risken att gå ombord på Drakes skepp snarare än att förbli förslavad i Panama. Men de afrikaner som kom till England under den här perioden kom inte alltid hit av egen fri vilja, så det var inte säkert att de "röstade med fötterna".
Hade afrikanska kvinnor andra erfarenheter än afrikanska män i Tudortidens England?
Det korta svaret är ja. Ungefär hälften av de register jag hittade handlade om kvinnor, och i det ursprungliga utkastet till min bok fanns fem kapitel om kvinnor. Ett handlade om Maria, som övergavs på en ö i Indonesien av Drake, men eftersom hon aldrig kom till England kunde jag inte motivera ett helt kapitel om henne, utan berättade hennes historia i Diego-kapitlet. Det fanns en annan kvinna, Helen Jeronimo, som beskrevs som en "moor", men jag kunde inte vara säker på om hon var av afrikanskt ursprung eller om hon kom från Ostindien, eftersom hon var hustru till en sjöman från Ostindiska kompaniet. Jag slutade

"Bevisen för att afrikaner fick löner, vittnade i domstol och gifte sig med varandra tyder på en nivå av medborgerlig frihet"

Bildkälla: wiki/ Rhetorica Christiana via Getty Research

Ovan En teckning från 1579 föreställande "den stora kedjan av varande" som medeltida kristna trodde var bestämd av Gud

Nedan Karta över Sir Francis Drakes världsomsegling, 1581, av Nicola van Sype

Vilka var de svarta Tudorerna?

Fristad i en fristad

Hur afrikaner fann frihet i Tudor-England

Det antas ofta att svarta människor som bodde i England före 1833 års lag om slaveriets avskaffande måste ha varit förslavade. Men bland de många upptäckter som gjorts i Kaufmanns forskning för Svarta Tudorer är det faktum att det inte fanns några lagar om förslavning i Tudor-England. Detta kommer som en överraskning för många, särskilt med tanke på att det framtida brittiska imperiet skulle bli en av de största slavhandelsnationerna i den transatlantiska slavhandeln.
Medan Portugal, Nederländerna, Frankrike och även de engelska kolonierna i Amerika alla införde lagar om slaveri mellan 1400- och 1600-talet, antog parlamentet aldrig någon lagstiftning om slavars status i England. Faktum är att Pero Alvarez, en afrikansk slav som anlände till England från Portugal, frigavs av kung Henrik VII själv.
Eftersom begreppet slaveri inte erkändes i engelsk lag ansågs afrikaner som bosatte sig i England vara fria. I hans Beskrivning av Englandsom publicerades första gången 1577, skrev den engelske prästen William Harrison: "När det gäller slavar och trälar har vi inga ... om några kommer hit från andra riken blir de så snart de sätter sin fot på land lika fria som sina herrar."
Afrikanska män och kvinnor som bodde i England fick lön, döptes av Engelska kyrkan, tilläts ingå äktenskap med varandra och till och med vittna i domstol, vilket tyder på att de inte bara var fria utan också accepterades av det engelska samhället.

Bildkälla: wiki/ University of Texas Libraries

Nedan
Ett porträtt från 1521 av en ung afrikansk kvinna, Katherina, av Albrecht Dürer

" Det antas att afrikaner levde liv med slit och smärta och människor förväntar sig inte att de ska ha färdigheter som räddningsdykning eller silkesvävning"

Bildkälla: wiki/ Royal Collection

Svarta Tudors: Den okända historien
är ute nu från
Oneworld Publications

upp med kapitel om Mary Fillis, Anne Cobbie och Cattelena of Almondsbury, som hade en intressant bredd av erfarenheter.
Fillis visar att man kan utveckla en färdighet som sömmerska som kan ge åtminstone en viss grad av ekonomiskt oberoende, och Cattelena i Almondsbury är självständig och klarar av att försörja sig med hjälp av sin ko. På sätt och vis skulle jag helst inte ha tagit med Cobbie, för även om det finns en förutfattad mening att om det fanns afrikanska kvinnor i Tudortidens London så var de förmodligen prostituerade, så finns det väldigt få bevis för det. Faktum är att det finns fler bevis för att afrikanska män besökte engelska sexarbetare än tvärtom.
Vilka förutfattade meningar har vi idag om svarta tudorer i England?
De vanligaste fördomarna är att det inte fanns några, eller om det fanns några, att de var förslavade och att det inte fanns många kvinnor. Ofta vet folk lite mer om den svarta närvaron på 1700-talet och läser saker baklänges och drar felaktiga slutsatser. Det antas att afrikaner levde ett liv med slit och smärta och man förväntar sig inte att de skulle ha färdigheter som dykning eller sidenvävning. De kanske tänker på musiker på grund av den långvariga associationen mellan afrikaner och musik, och kanske på afrikaner i kungliga eller aristokratiska hushåll, delvis för att de kan ha sett porträtt från en senare period eller andra länder som visar kungligheter och aristokrater med svarta tjänare. Min forskning visar dock att många svarta Tudors arbetade i mycket enklare hushåll, som hos en ölbryggare i London eller en sömmerska, eller att de i några fall var självständiga och levde sina egna liv.
Din bok fokuserar på tio svarta män och kvinnor från Tudor- och Stuartperioderna. Vems historia fascinerade eller förvånade dig mest?
Jag tror att jag alltid var mest engagerad i den jag skrev om för tillfället. Diegos historia är lysande eftersom det är ett spännande globalt äventyr, med Maroon-alliansen och hans för tidiga död av ett pilsår utanför Chiles kust. Swarthyes berättelse är den mest överraskande: en afrikansk man som piskar en engelsman. Vittnesmålet där han beskriver händelsen var skrivet med mycket dålig handstil (av en domstolsskrivare, inte av Swarthye själv) och jag kunde först inte tyda det. Det första ord som jag identifierade var "whip" med dubbelt "p", och jag antog att den svarte mannen piskades av den vite mannen, vilket var fallet under så stor del av vår senare historia. Det var först när jag dechiffrerade hela dokumentet som jag insåg att det var tvärtom. Det faktum att John Anthony, en fri sjöman, var på väg till Virginia 1619, det första året i afroamerikansk historia, var en slående kontrast till erfarenheterna hos de cirka 20 afrikaner som faktiskt blev de första att anlända till Jamestown den sommaren.
Vad hoppas du att läsarna ska ta med sig från Black Tudors?
Det beror på vem läsaren är! Det första jag ville förmedla var helt enkelt att svarta tudorer fanns här. Att ge människor ett annat perspektiv genom att visa att den brittiska historien är mycket mer mångfacetterad än de tror och även väcka frågor, som om det var oundvikligt att vita människor skulle förslava svarta människor i vår historia? Vad förändrades på 1600-talet som skapade all smärta och allt elände med förslavning och rasism som följde efteråt? Jag vill att lärare ska undervisa om det i skolorna, och jag arbetar just nu med en grupp gymnasielärare i ett projekt som heter #TeachingBlackTudors [mirandakaufmann.com/blog/teaching-black-tudors], där vi skapar undervisningsresurser om svarta Tudors tillsammans med ett stort läromedelsförlag. Jag vill ha det på museer och jag vill förändra den traditionella berättelsen om brittisk historia. Detta börjar hända: Francis finns nu på Mary Rose Museum i Portsmouth; Diegos historia berättas nu på National Maritime Museum och National Trust's Buckland Abbey (Drakes tidigare hem nära Plymouth), som en del av Colonial Countryside-projektet [www2.le.ac.uk/departments/english/creativewriting/centre/colonial-countryside-project]. Jag vill att nästa generation historiker ska bygga vidare på mitt arbete, gräva lite mer och ta reda på mer. Jag hoppas att det är en startpunkt som gör att människor får upp ögonen för svart brittisk historia och tar med dem på olika resor.

Räddning av Mary Rose

Hur en afrikansk man blev en av de första att se vraket av Mary Rose

Det finns många intressanta historier att avslöja i Kaufmanns bok Svarta Tudorermen berättelsen om Jacques Francis är en av de mest fascinerande. Född i Guinea i Västafrika på 1520-talet är det troligt att Francis skulle ha utbildats till pärldykare, och många afrikaner var faktiskt skickliga fridykare. Som jämförelse kan nämnas att de flesta Tudors, inklusive sjömännen, inte ens kunde simma.
Även om vi inte vet exakt hur han hamnade där, fick Francis arbete som bärgningsdykare i Southampton, där han arbetade för en venetiansk bärgare vid namn Peter Paulo Corsi när han var omkring 18 år gammal.
I juli 1545 sjönk Mary Rose - ett av de största fartygen i den engelska flottan - i Solent, en tragedi som bevittnades av kung Henrik VIII själv från Southsea Castle. Vapnen ombord på fartyget var mycket dyra och efter att ett första försök att resa fartyget misslyckats i augusti samma år anlitades Corsi för att bärga vapnen 1547.
Francis, som var en skicklig simmare och dykare, utsågs till ledare för ett team på åtta dykare. Det är möjligt att två av de andra medlemmarna i teamet också var av afrikanskt ursprung, och tillsammans lyckades de bärga några av vapnen från vraket.
Efter en annan bärgning i Solent anklagades Corsi för stöld av italienska köpmän och fallet togs upp i High Court of Admiralty. Det mesta av det vi vet om Francis är tack vare protokollen från detta fall eftersom han vittnade för sin befälhavares räkning och blev den förste afrikan som vittnade i en engelsk domstol.

motsatt Porträtt av Anne av Danmark tillsammans med en afrikansk ledsagare

Nedan John Blanke, avbildad i Westminster Tournament Rollvar en svart trumpetare vid Henry VII:s och Henry VIII:s hov

Hjälten från den
Haitiska slavens
Uppror

Dr Sudhir Hazareesingh, författare till Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episka liv, om den anmärkningsvärda revolutionära ledaren

Revolutionshjälten och militärgeniet Toussaint Louverture ledde det framgångsrika slavupproret i den franska kolonin Saint-Domingue, vilket ledde till slaveriets avskaffande och i slutändan till grundandet av Haiti, världens första självständiga svarta republik. A louverture blev en symbol för svart befrielse som fortsätter att inspirera den globala kampen mot rasmässig orättvisa idag, mer än två århundraden efter hans död. I sin bok Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episka livkartlägger Dr Sudhir Hazareesingh Louvertures extraordinära historia, hans uppgång som ledare för den haitiska revolutionen och den bestående betydelsen av hans komplexa arv.
För det första, kan du sammanfatta för våra läsare vem Toussaint Louverture var?
He föddes i slaveri - hans föräldrar tillfångatogs som slavar och tvångstransporterades till den dåvarande franska kolonin Saint-Domingue i Karibien någon gång i början av 1700-talet. He växte upp på en plantage, och Saint-Domingue var den rikaste franska kolonin på 1700-talet, men den hade ett stort antal slavar - en halv miljon. All denna rikedom var beroende av slaveriet. År 1791, två år efter den franska revolutionen, gjorde de förslavade människorna uppror och störtade systemet med plantageslaveri, och Louverture var den man som ledde denna slavrevolution.
Iet är en revolution som utspelade sig i ett antal olika steg. Först och främst tvingade den fransmännen - som fortfarande var kolonialherrar - att avskaffa slaveriet, vilket de gjordeo år 1794. Louverture blir sedan den verklige politiske ledaren för kolonin medan den fortfarande står under franskt styre. Han utvecklar ett originellt politiskt system, där människors jämlikhet och grundläggande demokratiska rättigheter erkänns, och blir därmed en av sin tids mest anmärkningsvärda politiska gestalter.
Olyckligtvis för honom, i slutet av 18 till tidiga 1800-talet, Napoleon tar över som fransk härskare och han gillar inte människor som är självständiga, starka i sinnet, och särskilt människor som är svarta, naturligtvis, som Louverture. Så han skickar en armé för att göra sig av med Louverture och den regim som han hade skapat, och han lyckas tillfångata Louverture år 1802. Men hanshans löjtnanter fortsätter kampen mot fransmännen, och år 1804 besegrar de fransmännen, och det är så staten Haiti föds - världens världens första svarta oberoende postkoloniala stat. Louverture är

© Catherine Helie

Dr Sudhir Hazareesingh
Dr Sudhir Hazareesingh var vinnaren av Wolfson History Prize 2021 för sin bok
Svart Spartacus: Toussaint Louvertures episka liv

en anmärkningsvärd figur, eftersom han kan betraktas som grundaren av det moderna svarta postkoloniala oberoendet.
Warför valde du titeln "Black Spartacus" för din bok?  din bok?
Wjo, av två skäl. Det ena är att Louverture tills nyligen var relativt okänd i Storbritannien; han är lite mer känd i Frankrike och Amerika. Jag ville ha en titel som omedelbart skulle förklara för den potentiella läsaren vem den här personen var, och jag tänkte 'Svart Spartacus' gör det eftersom du omedelbart förstår att det här kommer att handla om en slavrevolt, och ledarskapet för den slavrevolten är av en svart person. Jag valde också denna titel eftersom den gavs till honom av hans många beundrare, och i synnerhet av en av de lokala franska republikanska guvernörerna, Etienne Laveaux, som var en stor beundrare av Louverture. Så detta var ett namn som Louverture själv fick, och accepterade utan vidare. Av det skälet tyckte jag att det skulle vara mycket lämpligt att använda det som titel.
Hur gjorde du research inför din bok?
Tet var en stor uppgift, eftersom allt historiskt material om den haitiska revolutionen och Louverture finns utanför Haiti. Det finns väldigt lite material som lämnades där - huvuddelen av arkiven, brev, manuskript, publikationer av olika slag var alla i Frankrike i Nationalarkivet i Paris och i de koloniala arkiven i Aix-en-Provence. Jag använde dem flitigt och läste allt jag kunde kunde om perioden i de franska kolonialarkiven.
On av de saker som kännetecknar den haitiska revolutionen är att den också involverar alla tidens stormakter: britterna är inblandade - de försökte erövra Saint-Domingue i slutet av 1790-talet - spanjorerna är också där, liksom amerikanerna. Så jag ville också vara säker på att jag letade efter material där också, och jag hittade en del intressanta saker i brittiska, spanska och amerikanska arkiv. Det var en ganska omfattande arkivforskning som krävdes, men det gav en hel del originalmaterial.
Wvar det något du tyckte var särskilt utmanande när du försökte pussla ihop Louvertureliv?
Vånga olika saker, en är att mängden källmaterial är mycket ojämnt fördelat. Vi har en hel del dokument om hans liv från mitten av 1790-talet fram till 1802, då han dog; men för de första 50 åren av hans liv, under vilka han till största delen var slav, har vi väldigt lite eftersom slavar inte förväntades kunna läsa och skriva, även om vi tror att Louverture förmodligen blev läskunnig (han lärde sig förmodligen av jesuiterna). Han lämnade inte många anteckningar, så det fanns årtionden i hans liv där det finns lite direkt material. Den andra stora utmaningen är svårigheten i tolka materialet ibland. Louvertureeftersom han är en så smart och sofistikerad person låter han en ibland gissa sig till vad han egentligen hade för avsikter. Så det var en ganska stor utmaning, men på ett positivt sätt.
Louverture var en före detta slav - hur kunde han bli en av ledarna för den haitiska revolutionen?
Tet är det som är så anmärkningsvärt med honom. Han var redan som liten pojke och ung man erkänd som en man med stor ledarskapspotential, eftersom hans exceptionella talanger uppmärksammas av människorna på Bréda-plantagen. Plantagechefen Bayon de Libertat anställer honom så småningom som sin kusk, och kusken var i själva verket den biträdande chefen. Så redan från början erkändes hans färdigheter som ledare. Jag tror att det var hans personliga egenskaper - hans intelligens, hans strategiska tänkande, hans organisatoriska kapacitet och hans intellektuella förmågor i allmänhet - som gjorde det möjligt för honom att träda fram vid tiden för revolutionen.
Ten andra saken är att han var i samklang med folkets önskningar. Vad jag försöker göra i boken är att betona i vilken utsträckning Louverture inte är en isolerad figur. Wet som gör honom så speciell är att han förstår vad hans folk vill och arbetar hårt för att försöka göra det möjligt. Vad de vill är att vara fria, att vara enade, att inte utnyttjas av imperialistiska och koloniala makter, och att få tillbaka den värdighet som de har rätt till deras rätt. I tycker Louvertureförmåga att förstå dessa strävanden och uttrycka dem gjorde honom till den store ledare som han blev.
Louverture föddes inte med namnet Louverture, så hur kom det sig att han fick det?
Tet är en mycket trevlig historia, eftersom slavar inte föddes med egna namn - i den mån de har namn; ibland får de inte några namn alls - men det är namn som är förknippade med deras plantage. Under en lång tid, Louverture kallades Toussaint Bréda, eftersom Bréda var namnet på plantagen där han föddes, och där han tillbringade de första 50 åren av sitt liv. Vid tiden för revolutionen valde han ett politiskt namn, och detta var första gången som en tidigare förslavad person kunde göra detta val. Han valde ett namn som skulle väcka genklang hos hans folk, och Louverture betyder "öppning" på franska, så vad han försöker göra är att signalera sin förmåga att göra nya saker. Det är också en blinkning till den franska upplysningstiden och idealen om utbildning och lärande.
Wet jag också kom att förstå är att Louverture var någon som var kopplad till andligheten hos folket i Saint-Domingue, karibisk och afrikansk andlighet, särskilt de människor som följde Vodou-religionen. I Vodou-religionen har man olika andar, eller loas, som de kallas, som vägleder människor genom deras liv. En av dessa andar kallas Papa Legba, och Legba är den person som öppnar ödets portar. Louverture att välja namnet Louverture är ett mycket bra exempel på hans ledarskap - han talar både till fransmännen, som ser honom som en av sina lärjungar, men han talar också till den afrikanskfödda och karibiskfödda tidigare förslavade befolkningen, som i hans namn kommer att se en hänvisning till Vodou-kulturen.
Louverture levde inte för att se grundandet av Haiti, eftersom han dog i fångenskap. Vad var Louverturerelation med Napoleon Bonaparte?
Louverture hade ursprungligen inte lärt sig mycket om Napoleon, men när han insåg att denne general var en stigande stjärna gjorde han allt han kunde för att stå på god fot med honom. Till exempel hade familjen till Napoleons dåvarande fru, Joséphine, mark i Saint-Domingue, och egendomen hade fallit i förfall. Joséphine skrev till Louverture, och han hjälpte till att återställa plantagerna och göra det möjligt för hennes familj att tjäna en betydande inkomst från plantagen. Så han försökte hjälpa och stödja Bonaparte så långt han kunde.

Den haitiska revolutionen

Historien bakom det mest framgångsrika slavupproret i historien

Delvis inspirerade av den franska revolutionen och efter att ha utsatts för åratal av förtryck och brutalitet inledde slavarna på plantagerna i Saint-Domingue - den franska kolonin på ön Hispaniola - ett organiserat uppror i augusti 1791. De brände flera plantager och dödade sina herrar, och i mars 1792 hade den franska regeringen beviljat fria svarta medborgerliga och politiska rättigheter i ett försök att återta kontrollen.
Rebellerna bildade dock allianser med britterna och spanjorerna, som båda hade förklarat krig mot fransmännen 1793. I hopp om att kunna dra nytta av Frankrikes problem i kolonin försåg britterna och spanjorerna rebellerna med förnödenheter som mat, vapen och medicin. För att sätta stopp för detta tvingades den franska regeringen att avskaffa slaveriet i sina kolonier, inklusive Saint-Domingue, 1794.
Under revolten hade den före detta slaven Toussaint Louverture seglat upp som ledare för rebellerna. Efter att slaveriet avskaffats gick han över på fransmännens sida och hjälpte dem att hindra Spanien och Storbritannien från att ta över kolonin. Han utnämnde sig själv till generalguvernör på livstid i Saint-Domingue 1801 efter att ha befäst sin kontroll, men han greps av Napoleons styrkor året därpå.
Efter att Louverture arresterats förklarade Napoleon att han ville återinföra slaveriet på Haiti. Detta utlöste en ny revolt 1802 under ledning av Jean-Jacques Dessalines, en av Louvertures löjtnanter, som ledde till att de franska styrkorna slutligen besegrades i slaget vid Vertières 1803. Efter att fransmännen officiellt kapitulerat förklarades Saint-Domingue självständigt från Frankrike den 1 januari 1804. Landet döptes om till Haiti och blev det första land som grundades av före detta slavar, och revolutionen inspirerade till andra revolter i Karibien och USA.

"louverture är en anmärkningsvärd figur eftersom han kan betraktas som grundaren av modern svart postkolonial självständighet"

Hjälte från det haitiska slavupproret

Ovan Saint-Domingues ekonomi var beroende av ett system med plantageslaveri

Nedan Haitierna besegrade fransmännen i slaget vid Vertières 1803

Napoleon hade tyvärr mycket rasistiska fördomar mot svarta människor i allmänhet. Även om han gärna skulle ha accepterat någon som Louvertureom han var helt underordnad, men han var inte villig att arbeta med någon som ville bli behandlad som en jämlike. Förhållandet bryts ner 1800-01 eftersom Napoleon helt enkelt inte vill tillåta någon form av autonomi för kolonin, eller ens någon jämlikhet för det svarta folket. Det är därför han skickar en invasionsarmé för att störta regimen.
Iär det rätt att säga att Louverture inte var ute efter självständighet, utan snarare autonomi?
Jag tror att detta är en av många stora frågor som Louvertures liv ger upphov till. Var han någon som, som hans fiender och kritiker sa, var ute efter självständighet och därför ville bryta sig loss från Frankrike? Eller var han någon som bara försökte hålla sig kvar inom den franska familjen? På sätt och vis har han kritiserats för båda sakerna. De som tyckte att självständighet var rätt väg att gå tyckte att Louverture var för blyg, och de som stödde den franska regeringen vid den tiden tyckte att Louverture uppträdde alltför oförskämt när han till och med bad om självständighet.
Bmen jag tror att autonomi var precis vad han ville, han ville att Saint-Domingue skulle förbli inom den franska republiken men skulle ges rätten att styra sig själv, på ett begränsat sätt, i enlighet med kolonins intressen. Detta är vad hans konstitution från 1801 förkunnar. Jag tror inte att han gjorde någon hemlighet av att han välkomnade franska bosättare där - han ville att de skulle delta och hjälpa till att bygga upp ekonomin. Det fanns ett element av självintresset. Han var medveten om att de svarta på den tiden inte hade den tekniska kunskap som krävdes för att sköta de stora plantagerna, så han trodde att det här var ett slags partnerskap som kunde fungera. Tyvärr tyckte inte den dåvarande franska regeringen detsamma och det slutade med att de fick betala ett mycket högt pris.
Did Louverture och den haitiska revolutionens framgångar inspirera efterföljande befrielserörelser över hela världen?
Yja, absolut. Den historien är en som jag tar upp med stor glädje mot slutet av boken, för när man tittar på 1800- och 1900-talets historia ser man att Louverture själv och de haitiska revolutionärerna inspirerar till en rad uppror från förslavade människor i Karibien, Sydamerika och naturligtvis i USA. Hela abolitioniströrelsen fram till 1865 är en rörelse i Amerika, som har Louverture och det haitiska folket som sina hjältar och deras modeller.
Tberättelsen fortsätter in på 1900-talet, och man ser det i framväxten av antikoloniala rörelser. Mmånga av dem, oavsett om de är i den engelska- eller fransktalande världen, fortsätter att prata om Louverture som en hjälte och förebild. Så hans historia, hans liv efter döden fortsätter ända fram till idag, och människor talar fortfarande om honom som en ikonisk figur, en symbol för svart befrielse och svart värdighet. Människor som kämpar i dagens USA för att svarta människor ska respekteras och behandlas på ett värdigt sätt talar fortfarande om Louverture.
Wskulle du säga att Louvertureoch den haitiska revolutionen fortfarande är relevanta för världen idag? Speciellt i ljuset av rörelser som Black Lives Matter?
Yja, det här är i allra högsta grad en samtida berättelse. Jag tror att ekona är, å ena sidan, att han är någon som inspirerar människor att kämpa för sina rättigheter och i synnerhet för rättigheterna för människor som kämpar mot rasmässig orättvisa. Jag tycker också att det är en intressant berättelse i en tid då vi med rätta uppmuntras att diskutera de pågående effekterna av slaveri och epå moderna och samtida samhällen. Louverture är en bra påminnelse om att frigörelsen från slaveriet var ett resultat av hjältemodiga handlingar av förslavade människor i kolonierna.
För ofta, när vi talar om abolitionism eller slaveriets frigörelse, tänker vi på europeiska eller nordamerikanska personer. Det är helt rätt - vi bör hylla personer som William Wilberforce, Victor Schoelcher och Abraham Lincoln - men jag tror att de ibland får oss att glömma att det stora arbetet faktiskt gjordes av svarta människor själva som kämpade för sin egen frigörelse. Det är berättelsen om Louverture, det är berättelsen om den haitiska revolutionen och det är därför jag tycker att det är en väldigt viktig berättelse även i nutid.
Wad vill du att läsarna ska ta med sig från din bok om Louverture?
Tatt det är en upplyftande berättelse och en som visar att den mänskliga andan aldrig kan besegras. Oavsett vilka förödmjukelser och grymheter de utsätts för kommer människor kommer människor att fortsätta kämpa för frihet och rättvisa. Det tycker jag är en absolut tidlös lärdom för oss alla.

Ovan
En karta över Saint-Domingue från 1700-talet

Nedan Handkolorerad gravyr av Louverture i kamp mot fransmännen i Saint-Domingue

louverture i fångenskap

Den berömde ledaren tillbringade de sista månaderna av sitt liv fängslad

År 1801 utfärdade Louverture en ny konstitution som utropade honom till generalguvernör i Saint-Domingue på livstid. Detta retade upp Napoleon, som skickade en armé ledd av sin svåger, general Charles Emmanuel Leclerc, för att invadera Saint-Domingue och återställa fransk kontroll i januari 1802, trots att Louverture insisterade på att han förblev lojal mot Frankrike.
Strider utbröt mellan Louvertures män och fransmännen, och båda sidor led stora förluster. För att få slut på fientligheterna förhandlade Louverture fram amnesti för sig själv och sina generaler, erkände Leclercs auktoritet och drog sig sedan tillbaka till sin egen plantage i maj. Strax därefter blev Louverture dock inbjuden till ett möte där han arresterades och deporterades till Frankrike.
Louverture fängslades och förhördes upprepade gånger i Fort de Joux och skrev en memoar där han försvarade sina handlingar och fördömde fransmännens behandling av honom. Han dog knappt ett år senare i april 1803 efter flera månaders ohälsa, och hans död orsakades möjligen av undernäring och lunginflammation. Även om Louverture inte fick uppleva den revolution han hade gått i spetsen för, är han fortfarande ihågkommen och hyllad i Haiti och runt om i världen.

"Människor som kämpar i Amerika idag för att svarta människor ska respekteras och behandlas på ett värdigt sätt talar fortfarande om Toussaint Louverture"

Svart Spartacus:
Toussaint Louvertures episka liv
är ute nu från Penguin

USA:s värsta
Rasbrott

Natten till den 31 maj 1921 attackerades ett välmående svart samhälle i Tulsa, Oklahoma, av en beväpnad vit mobb som var ute efter mord och förstörelse.
Den efterföljande massakern krävde över 300 liv och är en av de mest fruktansvärda händelserna i USA:s historia - så varför har den förblivit begravd i 100 år?

It kom att kallas "Black Wall Street" - ett 35 kvarter stort område som kallades Greenwood och som avskiljdes från de angränsande områdena i Tulsa av en järnvägslinje - och det var en ledstjärna för afroamerikanskt entreprenörskap och kultur. Inder Jim Crow-lagarnas och segregationens tid hade Greenwood blomstrat. Här fanns egna skolor, sjukhus, affärer (som betjänade svarta kunder, till skillnad från dem på andra sidan järnvägen), två tidningar och två biografer. Av de cirka 10.000 afroamerikaner som bodde i Tulsa (av en befolkning på cirka 100.000) bodde cirka 80 procent i Greenwood.
Ben tidigt på morgonen den 1 juni 1921 hade Greenwood jämnats med marken. Över 1.400 hem hade förstörts, affärer hade plundrats och så många som 300 människor hade dödats. Tusentals vita inkräktare hade stormat distriktet, beväpnade med maskingevär och till och med använt ett flygplan för att brandbomba staden. På den tiden kallades det för ett upplopp, men ordet massaker verkar mycket mer passande och används oftare idag. Det var ett fruktansvärt brott, men ändå dömdes inte en enda person. Hur kunde det hända? Och varför skedde det?
Först måste vi förstå lite mer om Greenwood, den bredare erfarenheten av afroamerikanskacidenna epok och

Nedan  En fotograf undersöker förödelsen den 1 juni 1921

varför Black Wall Street var så viktigt. "Samhället började omkring 1906", säger Hannibal B Johnson, advokat och författare till Black Wall Street 100förklarar. "Området grundades av den förmögne svarte affärsmannen OW Gurley, en invandrare från Arkansas, och utvecklades till det mest företagsamma och framgångsrika svarta affärscentrumet i landet i början av 1900-talet, en period som präglades av lagstadgad rassegregation i praktiskt taget alla livets aspekter." Men även om det var framgångsrikt var det inte immunt mot dessa krafter. "Greenwood-distriktet var unikt endast när det gällde utvecklingen och sofistikeringen av dess affärscentrum. Svarta Tulsans kände av rasförtrycket i ett segregerat samhälle, precis som sina bröder och systrar i många andra delar av landet. Storleken och styrkan hos den svarta ekonomiska motorn på Wall Street utgjorde en viss buffert och tröst mot den tidens systematiska rasism."
Tulsa och Oklahoma i stort hade under åren efter inbördeskrigets slut dragit till sig massor av nyligen befriade slavar. "Även om Oklahoma var ett slavterritorium öppnades det efter inbördeskrigets slut upp i två olika delar för frigivna slavar och vita nybyggare, och det var väldigt, väldigt billigt", förklarar Bethany Rains, som för närvarande bor i Oklahoma och forskar om Tulsamassakern för sin avhandling. "Deras mål var att ha en pålitlig inkomst, att ha mark, att ha allt, så att deras frihet inte skulle kunna tas ifrån dem." Det fanns dock ett tak för framgång för svarta samhällen i segregerade stater. Även om pengarna kunde fokuseras på det egna samhället eftersom de inte kunde spenderas någon annanstans, hölls ny teknik och utbildning utom räckhåll.
Aet fanns fortfarande spänningar mellan raserna i många delar av USA. Under 1919 registrerades 61 lynchningar och 25 rasupplopp i USA, under 1920 61 lynchningar och under 1921 57 lynchningar. Ett lagförslag hade lagts fram 1918 om att göra lynchning till ett federalt brott, men även om det antogs i representanthuset dog det i senaten efter tre misslyckade försök att få tillräckligt stöd. Under tiden hade den vita rasistgruppen Ku Klux Klan återvänt i en ny form 1915, med start i Georgia. År 1921 hade den cirka 2.500 medlemmar i Oklahoma, med läkare, advokater, domare, sheriffer, präster, bankirer, stadsanställda med flera bland sina medlemmar.
Itulsa hade medborgargarden också ökat i takt med att olika korruptionsskandaler och politiska frågor hade lett till att polisstyrkan hade försvagats. En grupp som kallade sig Knights of Liberty angrep fackföreningsmedlemmar som Industrial Workers of the World (eller Wobblies), och vid ett tillfälle piskades, tjärades och fjädrades medlemmar. Bara några månader före massakern den 31 maj lynchades en vit 18-åring vid namn Roy Belton i Tulsa efter att ha anklagats för att ha dödat taxichauffören Homer Nida. Medan mobben hängde honom ska polisen ha dirigerat trafiken runt spektaklet.
Aallt detta var bakgrunden till de händelser som utspelade sig i Tulsa 1921, och spänningarna ökade ytterligare av lokala motsättningar mot Greenwoodsamhällets växande inflytande och avundsjuka över dess framgångar. "Tulsa var en krutdurk - en krutdurk - år 1921", säger Johnson. "Det krävdes bara en enda gnista - en tändare, en katalysator - för att sätta staden i brand. Den utlösande faktorn var en hissincident i centrala Tulsa den 30 maj 1921 som involverade två tonåringar - en svart pojke och en vit flicka. I detta Amerika var relationer mellan svarta män och vita kvinnor misstänkta och på många ställen tabubelagda. Pojken stötte uppenbarligen ihop med flickan. Hon överreagerade, polisen tillkallades och Tulsa Tribune rapporterade nästa dag om händelsen som ett våldtäktsförsök."
Te exakta detaljerna i vad som hände blev allt suddigare och mer överdrivna ju längre dagen gick, men vittnesmål och polisrapporter ger en tydligare bild. Dick Rowland, en tonårig skoputsare, hade gått in i Drexler-byggnaden för att använda toaletten (i det segregerade Tulsa hade hans arbetsgivare förhandlat fram tillstånd för svarta anställda att använda den). Rowland gick in i hissen som sköttes av den vita tonåringen Sarah Page, och när hissen krängde föll Rowland in i henne. Det verkar som om han trampade på hennes fot, varpå Page gav honom en örfil. Han tog tag i hennes arm för att hindra henne från att göra det igen, och hon skrek. Ett butiksbiträde i den närbelägna Renbergs butik sprang till hennes hjälp och Rowland flydde, rädd för de potentiellt katastrofala följderna av att en svart man tog tag i en vit kvinnas arm.
Ninte nog med att Tulsa Tribune inte bara att Rowland hade överfallit Page i sin eftermiddagsupplaga nästa dag, den innehöll också en ledare med rubriken "To Lynch Negro Tonight", som antydde att Rowland skulle bli attackerad som vedergällning. Några hundra exemplar av denna utgåva hade redan distribuerats innan några av tidningens redaktörer lyckades övertyga utgivaren Richard Lloyd Jones att dra tillbaka artikeln. Som av en händelse har inga exemplar med denna ledare hittats, eftersom den enda kända överlevande kopian har den kränkande artikeln utriven. Men den bevarade rapporten om själva händelsen målar Rowland som att han hade överlagt sitt överfall och till och med skrapat Page och rivit sönder hennes kläder, vilket inte verkar vara sant. Som det händer plockades Rowland upp av polisen och bokades i förvar vid County Courthouse inte långt efter Tribune kom ut på gatorna. I väntan på problem barrikaderade polisen golvet där cellerna var belägna. Under den 31 maj samlades en lynchmobb på några hundra män, kvinnor och barn framför tingshuset.
"Det svarta samhället visste att tingshuset inte skulle skyddas", säger Rains. "Om det inte hade kunnat hålla tillbaka en mobb som försökte döda en vit man, fanns det i det här läget ingen möjlighet att göra det för en svart man." Vid två tillfällen erbjöd sig en liten grupp beväpnade svarta män från Greenwood (många av dem var veteraner från första världskriget och bar fortfarande sina militära skjutvapen) att hjälpa sheriffen att skydda Rowland och tingshuset, men de blev avvisade. När mörkret föll växte mobben till några tusen (enligt vissa uppskattningar) och spänningarna ökade, vilket resulterade i att någon försökte avväpna en av de svarta männen. "Vid något tillfälle, och ingen vet varför, hördes skottlossning", säger Rains. "Och omedelbart när skottet gick av började den vita mobben skjuta."
A fullt utvecklat rasupplopp följde när omkring 75 män från Greenwood började dra sig tillbaka och lynchmobbarna började ta ut sin hämnd på alla svarta personer de såg. Bilar med beväpnade vita män körde runt i centrala Tulsa och sköt mot människor under färden, och en obeväpnad man sköts till döds i en biograf. Enligt vittnen gav polisen medlemmar av den vita mobben befogenhet att döda afroamerikaner som de ansåg lämpligt i syfte att slå ner ett "uppror". Men detta var bara början och vid midnatt anlades bränder i utkanten av Greenwooddistriktet, innan lugnet slutligen sänkte sig över staden.
Tfreden varade dock inte länge, och en andra, mer samordnad fas utvecklades. "När många människor pratar om det här är det som om det hela var ett slags kaotisk mobb", säger Rains. "Det var en jakt och sedan blev de helt galna och förstörde Greenwood, men det är inte sant. Man kan nästan dela upp massakern i två delar: en strid och sedan en pogrom, en absolut katastrof."
Barney Cleaver var en svart vicesheriff och hade varit i domstolen större delen av dagen. Han återvände hem till Greenwood och skickade sin fru och svägerska i säkerhet någonstans längre bort från staden. När han satt i en byggnad nära järnvägsspåren i utkanten av

Nedan till vänster  Dreamland Theatre i Greenwood, Tulsa, innan den förstördes i massakern

Nedan till höger Utsikt över Greenwood Avenue före 1921 då det var hjärtat av "Black Wall Street

Vänster Affärsmän som John Wesley Williams, som inte kunde spendera pengar på andra ställen på grund av segregationen, återinvesterade i Greenwood-samhället och hjälpte det att blomstra

Tidslinje över händelser

Vad vi förstår hände den 31 maj och den 1 juni 1921

Eftermiddag den 31 maj
Tulsa Tribune Tulsa Tribune publicerar en eftermiddagsupplaga där det påstås att den svarte 19-årige Dick Rowland har gripits för att ha överfallit den 17-åriga Sarah Page, en vit hissoperatör i Tulsa. Tidningens historia är osann men ryktet sprider sig att en lynchning av Rowland planeras till kvällen.

19:30
Hundratals vita Tulsa-bor samlas utanför Tulsa County Courthouse där Rowland hålls fången och kräver att han ska överlämnas till dem, men sheriffen vägrar. Översta våningen barrikaderas i ett försök att skydda Rowland.

21:00
Det afroamerikanska samhället i Greenwood får höra talas om vad som händer och organiserar en grupp på ca 25 beväpnade män, många av dem veteraner från första världskriget som fortfarande har sina vapen, för att erbjuda sheriffen hjälp med att försvara tingshuset. Sheriffen tackar nej till deras hjälp. Samtidigt görs ett försök att bryta sig in i det lokala nationalgardets vapenförråd, men den vita mobben avvisas av gardisterna.

22:00
Falska rykten sprids till Greenwood om att mobben stormar tingshuset och därför bildas en andra grupp, som nu uppskattas till cirka 75 svarta män, för att återigen erbjuda myndigheterna hjälp. Den vita mobben uppgår nu till mellan 1.500 och 2.000 personer. Vid något tillfälle, möjligen när Greenwoodborna är på väg ut, försöker någon avväpna en av de svarta männen och pistolen går av. Upplopp utanför domstolsbyggnaden följer.

USA:s värsta rasistiska brott

Topp Attacken mot Greenwood jämfördes med striderna i Belgien under första världskriget

Ovan till vänster  Det som återstod av Greenwood-avenyn efter attackerna tidigt på morgonen den 1 juni 1921

Ovan till höger  Röda Korset var en av få organisationer som erbjöd hjälp till de svarta invånarna i Tulsa

"Tulsa var en krutdurk - en krutdurk - 1921"

Före midnatt
Den vita mobben attackerar nu svarta Tulsa-bor i hela staden. En svart man dödas i en biograf. Det finns också rapporter om bilar fulla av vita män som skjuter svarta människor urskillningslöst. Några byggnader i utkanten av Greenwood attackeras. Tulsa-polisen sätter in några av de vita i mobben och ger dem, enligt vittnen, tillstånd att döda alla afroamerikaner de ser. Samtidigt mobiliseras nationalgardet, som tillbringar större delen av natten med att skydda de vita kvarteren i rädsla för en vedergällningsattack, vilket aldrig sker.

Före gryningen, 1 juni
Under natten planerar man att invadera Greenwood-distriktet. Grupper av vita män, som uppgår till tusentals, ställer upp sig för att omringa distriktet på tre sidor.

Gryning
I gryningen ljuder visselpipor och upploppsmakarna invaderar i massor. De börjar plundra och brandbomba hem och företag, attackerar och dödar invånare medan de går. Minst ett maskingevär används av mobben och ögonvittnen hävdar att ett flygplan används för att släppa brandbomber på byggnader. Ett område på cirka 35 kvarter förstörs.

09:15
Trupper från nationalgardet anländer till Greenwood och vid det laget är större delen av stadsdelen antingen nedbrunnen eller fortfarande i brand. Krigslagar utlyses för att myndigheterna ska kunna återta kontrollen. Över 6.000 svarta invånare hålls kvar i Convention Hall och Fairgrounds av polis och gardister.

i Greenwood vid femtiden på morgonen hörde han en visselpipa, följt av obeveklig skottlossning. Tusentals beväpnade vita människor hade omringat distriktet och invaderade nu.
"Den vita pöbeln som invaderade Greenwood-distriktet plundrade pantbanker och sportaffärer i centrum på vapen", säger Johnson. "Många var deputerade från den lokala polisen. Mobben hindrade brandmännen från att släcka bränder och det finns också bevis för en viss organisation och samordning bland dessa kriminella element."
Aftersom mobben gick från dörr till dörr och plundrade hem och företag försökte invånarna i Greenwood fly eller slå tillbaka. De som hade otur sköts i sina hem eller på gatan, medan de mer lyckligt lottade arresterades av polisen och nationalgardet. Över 6.000 personer från Greenwood hölls inlåsta i Convention Hall och Fairgrounds under de följande dagarna. Under tiden försökte en liten grupp på Standpipe Hill försvara sina hem och hårda strider utkämpades, men i slutändan var Greenwoodborna i underläge både vad gäller vapen och antal.
"De flesta historiker antar nu att det hela var helt förorganiserat och förplanerat", säger Rains. "Men frågan är fortfarande vem som gjorde det? Vem organiserade den här invasionen? Förmodligen var stadens tjänstemän och polisen inblandade." Det är dock fortfarande oklart. Ett av argumenten för att en högre lokal myndighetsnivå var inblandad är att minst ett plan släppte brandbomber över Greenwood, vilket skulle förklara hur snabbt det förstördes. Flera ögonvittnen hävdade att flygplan var inblandade.
"De släppte någon form av brandbomber. Det finns tillräckligt många källor som hänvisar till det, inklusive [den lokala Greenwood-advokaten] BC Franklins som upptäcktes under de senaste fem åren", förklarar Rains. Till och med Tulsa Tribune höll med om att flygplan var inblandade, även om man hävdade att de rekognoserade och hittade invånare som sköt mot den vita folkmassan.
Ten slutliga dödssiffran tros ligga på omkring 300, även om tidiga uppskattningar ursprungligen angav den till endast 30. Den 1 juni publicerade Tulsa Tribune att 68 afroamerikaner och nio vita personer hade dött i "raskriget" under natten. De materiella skadorna var lättare att kvantifiera. "Det fanns fem byggnader kvar, och ingen av dem var oskadad", säger Rains.
Wedan undantagstillstånd utlystes senare på morgonen den 1 juni och dödandet äntligen upphörde, hade grymheten och orättvisan inte upphört. De invånare som greps av polisen och nationalgardet var tvungna att gå i god för en vit arbetsgivare innan de släpptes. Dessutom förbjöd stadens myndigheter alla att bygga nytt i Greenwood-distriktet om de inte kunde bevisa att de material som användes inte var brandfarliga. Segregationen innebar att det var oerhört svårt att få tillgång till sådana material utan hjälp. Samtidigt blockerades penningdonationer från områden utanför, vilket innebar att kyrkor och grupper som NAACP (The National Association for the Advancement of Colored People) inte kunde hjälpa till. Men människorna i Greenwood gav sig inte.
"BC Franklin arbetade från ett vitt tält eftersom allt hade bränts ner till grunden", säger Rains. "Han sa till andra Greenwoodbor: 'Om ni bygger upp er igen, så representerar jag er gratis om ni blir arresterade' Han överklagade ett beslut mot en av de personer som hade återuppbyggt sin egendom ända till Oklahomas högsta domstol. Tulsa kommuns policy förklarades vara grundlagsstridig och Greenwoodborna kunde bygga upp sina hus igen. Men om det inte hade skett skulle de också ha förlorat hela sin egendom."
Greenwood återuppbyggdes, även om många familjer aldrig återhämtade sig från sina förluster. Rowland frikändes och alla åtal mot honom lades ner, och trots att en stor jury samlades för att utreda massakern fälldes aldrig någon. Den Tulsa Tribune som sammanfattade domen löd: "Storjury anklagar negrer för att ha uppmuntrat rasupplopp; vita frikänns helt". Det var inte förrän 1997 och Tulsa Race Riot Commission som delstaten Oklahoma ordentligt undersökte vad som hade hänt och till och med använde radar för att leta efter potentiella massgravar. Kommissionen föreslog att delstaten skulle betala 33 miljoner dollar i ersättning till de 121 offer som fortfarande var i livet vid den tidpunkten, men inga åtgärder vidtogs med anledning av rekommendationen. Men nu, 100 år senare, verkar omfattningen av och skräcken kring rasmassakern i Tulsa stå klar och offren får det erkännande de förtjänar.

"De flesta historiker antar nu att det var helt förorganiserat och förplanerat"

Just det  Ingen byggnad skonades från den vita mobbens vrede, inte ens kyrkan

Nedan till höger  Överlevande fick leta igenom rasmassorna för att hitta sina ägodelar

Rätt  En överlevande från massakern står i det som återstår av hans hem

Nedanstående  Greenwood-borna började återuppbygga sitt samhälle så snart de kunde

5x © Getty Images

Ovan till vänster Tillfångatagna afroamerikanska invånare i Greenwood som marscherar till Convention Hall

Topp En man ser ut att ge upp under attacken mot Greenwood

Ovan  Döda kroppar lämnades kvar på gatan när kaoset avtog

Vem var BC Franklin?

Mannen som kämpade för rättvisa och vars personliga berättelse först nyligen dök upp till ytan igen

En ögonvittnesskildring av massakern i Tulsa upptäcktes 2015 och donerades till Smithsonian's National Museum of American History and Culture. Det tiosidiga manuskriptet - skrivet av Buck Colbert Franklin, en advokat i Tulsa vid tiden för oroligheterna - kastade nytt ljus över de fruktansvärda händelserna 1921.
BC Franklin föddes i Chickasaw Nation, ett indianerterritorium innan det blev en del av Oklahoma, och blev sedan advokat. Efter att ha upplevt rasfördomar inom det amerikanska rättssystemet tidigt i sin karriär engagerade han sig för att försvara sina afroamerikanska landsmän i Oklahoma. Efter att ha överlevt massakern 1921 företrädde han de överlevande när stadsfullmäktige försökte hindra svarta invånare från att återuppbygga Greenwood-distriktet. Fallet gick till Oklahomas högsta domstol, där Franklin vann.
Han började skriva en självbiografi, men dog 1960 innan den hann publiceras. Hans son John Hope Franklin, en framstående medborgarrättskämpe som var inblandad i fallet Brown versus Board of Education, fick boken utgiven postumt.
Hans fars tiosidiga redogörelse för massakern dök dock inte upp förrän efter att John också hade gått bort, 2009. I den beskriver BC Franklin den växande ilskan och våldet under dagen och bekräftar att terpentinbollar släpptes från luften för att sätta eld på byggnader. Det är en kraftfull förstahandsskildring av en begåvad författare av en verkligt uppskakande händelse där BC Franklin lyckas förmedla hjältemodet och trotset i det samhälle som han engagerade sig för att tjäna.

Bildkälla: Smithsonian Institution

Ovan BC Franklin (till höger) arbetade i ett tält efter Tulsa-massakern

Anmärkningsvärda kvinnor

Att bryta mot reglerna

120 En martyr för filosofin
Läs om hur matematikern och filosofen Hypatia riskerade sitt liv för sin övertygelse
126 Vilka var de kvinnliga samurajerna?
Det var inte bara män som plockade upp ett svärd för att leva som krigare, som du kommer att upptäcka
132  Dansaren som störtade en kung den otroliga berättelsen om Lola Montez, dansaren vars kärleksaffär fick en av Europas största härskare på fall
138 Gertrude Stein: Drottningen av salongen hur ett konstnärligt Mecka, älskat av Picasso och Hemingway, skapades i Paris

En martyr
för filosofin

Hypatia, en av de största tänkarna i det antika Alexandria, drogs in i den dödliga konflikt som uppslukade hennes stad

Hypatia av Alexandria var en nyplatonsk filosof, astronom och matematiker som hyllas som den första kvinnliga matematikern vars liv är någorlunda väldokumenterat. Senna var älskad av folket i Alexandria och hon gav råd till och undervisade stadens elit och fick ett rykte som var okänt för kvinnor på den tiden. Ändå skulle denna populära och intelligenta filosof förlora sitt liv i händerna på en blodtörstig mobb, och hennes fasansfulla död har fortsatt att fascinera världen sedan dess.
Iet har uppskattats att Hypatia föddes omkring 350-370 e.Kr. (även om de senaste forskarna vanligtvis har bestämt sig för året 355 E.KR) i Alexandria, Egypten, i det östromerska riket. Även om vi inte vet vem Hypatias mor var, vet vi att hennes far var Theon av Alexandria, en skicklig matematiker och astronom som var den sista bekräftade medlemmen av den Alexandrinska Museum.
Theon gav sin dotter en utbildning som vanligtvis var reserverad för söner, och lärde Hypatia allt om filosofi, matematik och astronomi - i hans Historia Ecclesiasticaskriver den grekiske historikern Philostorgius sad att Hypatia "var så välutbildad i matematik av sin far att hon vida överträffade sin lärare, och särskilt i astronomi".
Ced tanke på detta är det'är det knappast någon överraskning att Hypatia blev stadens främsta forskare och höll föreläsningar både i sitt hem och i offentliga föreläsningssalar, med åhörare som kom från hela världen eöstra Medelhavet för att höra henne tala. Liksom Theon var Hypatia en nyplatoniker som hämtade inspiration från Platons, Aristoteles och Plotinos läror. Enligt filosofen Damascius brukade Hypatia bära en lärd kappa (som traditionellt bars av män) och stanna mitt på gatan för att förklara om filosofer för alla som frågade henne.
Ttack till Sokrates, som skrev om Hypatia i sin Historia Ecclesiastica, wvet vi också att hon hade politiskt inflytande och ofta talade inför församlingar av män som sökte hennes vägledning. Han skrev omkring 25 år efter hennes död, någon gång mellan 439-450 e.Kr, Skriver Sokrates att "hon inte sällan framträdde offentligt i närvaro av domare, utan att någonsin förlora den värdiga blygsamhet i uppträdandet som hon var känd för och som gav henne allmän respekt och beundran".
Even om Hypatia ofta umgicks med män gifte hon sig aldrig och förblev troligen celibatär, utan valde att ägna sig åt sina studier. När en av hennes studenter blev förälskad i henne och vägrade låta sig avrådas, tog Hypatia till att kasta sina menstruationstrasor på honom och ska ha förklarat, "Det här är vad du älskar, unge man, och det är inte vackert."
Hypatia samarbetade också med sin far och gav en kommentar till den tredje boken i Ptolemaios Almagestdär Theon skrev följande inskription: "Tupplagan har förberetts av filosofen, min dotter Hypatia." (Avad hon gjorde specifikt förblir dock okänt.) Enligt

Ovanstående Ett exempel på ett astrolabium från 1000-talet

Rätt Hypatia var filosof, astronom och matematiker

Detta porträtt ska föreställa Charles Kingsleys version av Hypatia från hans roman

Bildkälla: wiki/Laling Art Gallery

till Suda Lexiconen bysantinsk encyklopedi från 900-talet, och hon skrev även kommentarer till Diophantus Arithmetica, den Astronomiska kanon och om Konik av Apollonius.
Sådant sett har inga av Hypatias egna skrifter bevarats och vi kan inte vara säkra på vilka bidrag till matematiken eller astronomin som definitivt var hennes, men ny forskning har föreslagit att bevarade versioner av dessa verk möjligen återspeglar de kommentarer hon gjorde. De berättelser om hennes liv och arbete som vi har, skrivna av hennes elever och samtida, visar dock alla hur respekterad hon var i Alexandria. Hennes mest berömda och trogna elev var Synesius från Kyrene, den blivande biskopen i Ptolemais, som beskrev sin handledare som "den legitima härskarinnan över filosofins mysterier" filosofins mysterier".
Iet är faktiskt tack vare Synesius bevarade brev som vi har en viss inblick i Hypatia och hennes läror. Hans brev visar att han var väl insatt i Platons och Aristoteles verk, uppenbarligen för att han lärde sig om dem från Hypatia, men tyvärr han ägnar mer uppmärksamhet åt Hypatias filosofi än hennes matematiska bidrag.
Häremot har vi av Synesius fått veta att han bad henne att bygga ett hydroskop, en apparat som gör det möjligt att se föremål under vattenytan, och han bad också om hennes bidrag till ett astrolabium, en tvådimensionell modell av himmelssfären som han skickade som gåva till en ämbetsman vid namn Paeonius. Det'inte specificerat vad Hypatia gjorde men det har antagits att hon åtminstone hjälpte till att förfina eller förbättra dessa vetenskapliga instrument.
Tbreven har också kastat ljus över Hypatia och hennes religiösa tolerans eftersom hon, trots att hon var hedning'känd för att ha undervisat kristna och judiska studenter. Synesius, som föddes i en hednisk familj, konverterade så småningom till kristendomen men förblev nära vän med Hypatia, till den grad att han i ett av sina brev beskriver henne som sin "mor, syster, lärare och välgörare". Som ett resultat av detta antas det ofta att Hypatia främjade en accepterande och öppen inlärningsmiljö.
Hypatias förmåga att skapa en öppen miljö var ännu mer anmärkningsvärd med tanke på den politiska och religiösa oro som präglade Alexandria vid den här tiden. År 313 e.Kr Utnämnde den romerske kejsaren Konstantin den store kristendomen till ny officiell statsreligion, och följaktligen spänningarna mellan hedningar och kristna i staden ökade, och alltmer våldsamma upplopp ägde rum under Hypatias livstid.
Det faktum att Hypatia var hedning hade gjort att hon hade varit relativt trygg under Theofilus tid som ärkebiskop i Alexandria, trots att han ogillade hedningar och undertryckte deras sedvänjor. Ett hedniskt upplopp mot Theofilus ledde till att Serapeum, ett hedniskt tempel, förstördes 391 e.Kr. och att alla hedniska bilder därefter förstördes. Han förstod dock att Hypatia var populär och tolererade därför henne och hennes lära, som aldrig öppet kolliderade med kristendomen, vilket vittnar om hennes rykte som en respekterad person i staden.
Hetta skyddsnät rycktes emellertid bort när Theophilus dog år 412 e.Kr. och efterträddes av sin brorson Kyrillos, som avundades Hypatia hennes popularitet och inflytande. Som ny ärkebiskop slösade Kyrillos ingen tid på att hävda sin nyvunna makt och beordrade sin milis av kristna munkar att förstöra hedniska tempel och trakassera novatianerna (en kristen sect) och den judiska befolkningen, vilket så småningom ledde till att de fördrevs från staden. Kyrillos gjorde därmed Orestes, den romerske prefekten i Alexandria, arg, eftersom denne ansåg att ärkebiskopen inkräktade på hans civila auktoritet.
Orestes var vän med Hypatia och han sökte hennes råd när hans politiska fejd med Kyrillos förvärrades. Situationen förvärrades dock snabbt när hundratals nitiska munkar från Nitria, som var lojala mot Kyrillos, anlände till Alexandria och startade ett upplopp. De konfronterade Orestes, som kom körande i sin vagn, kastade sten på honom och anklagade honom för att vara hedning, trots att han bedyrade att han var kristen och hade blivit döptsav biskopen i Konstantinopel själv.
Den munk som hette Ammonius lyckades under angreppet slå Orestes i huvudet, så att prefekten blev täckt av blod. Han blev snart räddad från attacken och som straff lät Orestes lät tortera Ammonius och döda honom, vilket gjorde munkarna rasande. Som svar lät Kyrillos Ammonius kropp ligga i och hedrade honom som en kristen martyr.
Så började rykten cirkulera om att Hypatia hindrade de två männen från att försonas och munkarna anklagade henne för att med hjälp av häxkonst ha vänt Orestes mot kristendomen. I mars 415 e.Kr. färdades Hypatia genom staden på väg hem när hennes vagn attackerades av en kristen folkmassa ledd av Petrus Lektor. Hon släpades in i en närliggande kyrka, kläddes av och misshandlades till döds innan hennes kropp styckades - antingen med takpannor eller ostronskal - och sedan brändes.
Rkänd för sin visdom och sina ansträngningar att förbättra livet för invånarna i Alexandria, sände det brutala mordet på Hypatia chockvågor chockvågor över hela eoch förvandlade henne omedelbart till en martyr för filosofin. Trots detta finns det inget som tyder på att det någonsin förekom någon vedergällning för hennes död och det verkar som om Orestes lämnade staden strax efteråt. Kyrillos fortsatte att undertrycka och förstöra resterna av hedendomen i

Höger sida En sida ur ett av Synesios brev till Hypatia

högerextrema Det stora biblioteket i Alexandria var centrum för hellenismen

Nedan En teckning av Theophilus stående på toppen av Serapeum från Alexandrian World Chronicle

"Hypatia steg upp till att bli Alexandrias främsta forskare och höll föreläsningar både i sitt hem och i offentliga föreläsningssalar"

En martyr för filosofin

Bildkälla: wiki/ Massachusetts Institute of Technology

Bildkälla: wiki/daten.digitale-sammlungen.de

Alexandrias uppgång och
Alexandrias uppgång och fall

Vad hände med ett av de mest kända intellektuella paradisen i historien?

Staden Alexandria i norra Egypten grundades ca 331 f.Kr. av Alexander den store och var hem för några av den antika världens intellektuella centrum. Staden var välkänd för sitt berömda stora bibliotek, som byggdes ca 295 f.Kr. för att samla all världens kunskap under ett och samma tak. Det stora biblioteket var fyllt med tiotusentals - kanske hundratusentals - skriftrullar och lockade till sig lärda från när och fjärran och blev ett centrum för hellenismen.
Men år 48 f.Kr. belägrade Julius Caesar staden och satte dess hamnflotta i brand, varpå lågorna spred sig och förstörde åtminstone en del av det stora biblioteket. Vi vet att en del av bibliotekets samlingar också förvarades i ett bibliotek i Serapeum, men detta revs 391 e.Kr. I Alexandria bodde greker, romare, egyptier och judar, och det kunde vara en känslig plats att leva i. Spänningarna var höga och våldsamma upplopp utbröt ofta.
Efter det tragiska mordet på Hypatia flydde många filosofer från de grekiska och romerska traditionerna till Aten, medan många framtida nyplatoniker blev ännu mer kritiska till kristendomen. Hennes död anges ofta som vändpunkten för när Alexandrias status som lärdomsstad började sjunka, men det är värt att notera att den alexandrinska filosofiska traditionen fortsatte, till exempel med filosofer som Hierokles från Alexandria och Olympiodorus den yngre.

Bildkälla: wiki/ Oak Knoll Press

Alexandria, och för sina insatser blev han senare helgonförklarad av kyrkan.
Nämväl har skulden för Hypatias död ofta lagts på Kyrillos av hennes närmaste samtida. I hans Liv Oav Isidore - som har återgivits i Suda Lexicon - Damascius framställde Cyril som svartsjuk på Hypatia och hävdade att "han var så drabbad av avund att han omedelbart började planera hennes mord, och den mest avskyvärda formen av mord på det". För Damascius hade Hypatias död i slutändan gjort henne till en martyr för Hellenismen (benämningen på den antika grekiska kulturen).
Liksom i sin tidigare nämnda Historia Ecclesiasticadiskuterar Sokrates det växande våldet och den instabila stämningen i Alexandria, som förvärrades av konflikten mellan Kyrillos och Orestes, och hävdar att Hypatia "föll offer för den politiska svartsjuka som rådde vid den tiden". Omfattningen av Kyrillos inblandning i mordet på Hypatia, eller om han överhuvudtaget var inblandad, är än idag oklar, men oavsett detta kommenterade Sokrates att "en så omänsklig handling inte kunde undgå att dra den största smälek över sig, inte bara över Kyrillos utan också över hela den alexandrinska kyrkan".
Tåterigen var det inte alla som anklagade Kyrillos för Hypatias ohyggliga död. Johannes, biskop i Nikiu i Nedre Egypten, försökte avleda den negativa stämning som omgav Kyrillos genom att framställa Hypatia som en hednisk filosof som använde sig av ockulta metoder. Han sade att Hypatia "hela tiden ägnade sig åt magi, astrolabier och musikinstrument, och hon förledde många människor genom sina sataniska knep. Och stadens guvernör hedrade henne överlägset, för hon hade förfört honom genom sin magi".
Aförbluffande nog fortsätter Johannes sitt försvar av ärkebiskopen med ett djärvt uttalande där han förklarar att Kyrillos i och med Hypatias död "hade förstört de sista resterna av avgudadyrkan i staden".
Ahur fruktansvärd Hypatias död än var fråga som ofta har ställts är "skulle vi känna till henne om det inte vore för mordet på henne? Utan några bevarade källor från Hypatia själv - vi har inte ens en samtida bild av henne - har detaljerna i hennes liv varit starkt omtvistade och vridna för att passa andras agendor. Därför har vi i stället fått en idealiserad bild av Hypatia, en kvinna som i huvudsak är en legend, snarare än den verkliga person hon var.
Even Damaskus och Sokrates, två av de viktigaste samtida källor vi har om Hypatia, lyckas inte göra hennes extraordinära liv rättvisa utan koncentrerar sig i stället på hennes tragiska slut. Medan Damascius fokuserar på mordet på henne som ett sätt att kritisera kyrkan, nämner Sokrates bara hennes liv i korthet och väljer att framställa hennes död som höjdpunkten i den religiösa och politiska kampen i Alexandria.
Tetta sätt att använda Hypatia och mordet på henne som en symbol för andra saker har fortsatt i århundraden, inte minst under upplysningstiden. I en tid då rörelsens ledande tänkare kritiserade den katolska kyrkan förvandlades Hypatia till en motståndsfigur mot katolicismen, en vacker och klok filosof som gick en för tidig död till mötes i händerna pås av glödande kristna.
Engelske historikern Edward Gibbon smutskastade Cyril i sitt verk The Decline And Fall Of Tdet romerska riketoch hävdade att "mordet på Hypatia har satt en outplånlig fläck på Cyrillus av Alexandrias karaktär och religion". Hans samtida, den franske författaren Voltaire, beskrev Hypatias död som det ögonblick då det rationella tänkandet i den antika världen utplånades som ett resultat av okunnighet och religiös intolerans i händerna på prästerskapets händer.
Ten antikatolska retoriken fortsatte med Charles Kingsley, en engelsk präst, historiker och romanförfattare. I hans romantiska roman, Hypatia Or Nya fiender Wmed An Old Facesom gavs ut 1853, Kingsley skildrar Cyril och kyrkan som korrupta, vilket speglar hans syn på den katolska kyrkan i sin egen tid, samtidigt som han ger en ganska erotisk version av Hypatia, som betonar hennes skönhet, hjälplöshet och ungdom - Kingsleys Hypatia är bara i tjugoårsåldern när hon i verkligheten hon i verkligheten var minst i fyrtioårsåldern när hon dog. Hennes död i romanen kommer i händerna på en fanatisk och okunnig kristen mobb, och för Kingsley det signalerar slutet på hellenismen.
An intellektuell kvinna som levde i ett patriarkaliskt samhälle, från 1900-talet och framåt Hypatia äraen ikon för kvinnorättsrörelsen och en martyr för martyr för feminismen. Hon finns avbildad i olika konstverk, hon är hjältinna i många romaner och pjäser, och den akademiska tidskriften, Hypatia: A Journal Of Feminist Philosophyuppkallad efter henne. Thär'finns till och med en månkrater som bär hennes namn. En biopic om Hypatias liv, Agoramed Rachel Weisz i huvudrollen som filosofen, släpptes 2009 men är full av historiska felaktigheter, vilket ytterligare vidmakthåller felaktiga detaljer om hennes extraordinära liv.
Wed alla dessa olika skildringar av Hypatia är det'är det inte konstigt att vi har svårt att veta vem hon egentligen var. Bristen på tillförlitliga bevis har lett till att många människor, som Sokrates, Gibbon och Kingsley, har talat för henne i stället för att försöka ge oss den sanna Hypatia. Hennes intelligens, rykte och kön gjorde inte bara Hypatia sårbar under hennes egen livstid, utan de har också använts för att göra henne till en martyr för filosofi, hedendom och hellenism, feminism och rationellt tänkande, bara för att nämna några. Men hon förtjänar att vara mer än en symbol och det finns en sak som vi vet med säkerhet - om Cyril did planera hennes mord så var hans ansträngning förgäves eftersom Hypatia har helt förmörkat honom i historien.

Kraften
av kunskap

En titt på de som påverkade Hypatia och de som hon inspirerade

Bildkällor:
wiki/ Captioline-museerna
wiki/ Museo Nazionale Romano, Palazzo Altemps
wiki/ Ostiense museum, Ostia Antica

Platon
ca 428-ca 348 fvt
Platon var en atensk filosof vars teori om formerna, tron på att den fysiska världen bara är en skugga av en ren, andlig värld (formernas rike), påverkade Hypatias nyplatonism. Han producerade ett stort antal verk, bland annat Republiken och grundade även en filosofisk skola, Akademin.

Aristoteles
385-323 F.KR
Aristoteles, som var elev till Platon och lärare och rådgivare till Alexander den store, anses allmänt vara en av historiens största filosofer. Han bidrog till olika områden, bland annat metafysik, politik, logik och etik, och Hypatia höll många föreläsningar om hans läror, ofta i stadens centrum.

"Skulden för Hypatias död har ofta lagts helt och hållet på ärkebiskopen Cyrils fötter av hennes närmaste samtida"

Till vänster Hypatia håller en av sina populära föreläsningar

Nedan Hon mördades av en kristen mobb

Synesius av Kyrene
ca 373-ca 414 e.Kr
Synesius av Kyrene, som anses vara Hypatias mest berömda student, vigdes till biskop av Theofilus omkring år 410. Hans brev berättar att många av Hypatias elever kom att inneha viktiga roller i det alexandrinska samhället och han skrev ofta till henne för att rådfråga henne i många filosofiska frågor - ett av de sista breven han någonsin skrev var faktiskt adresserat till henne.

Plotinus
ca 204-270 e.Kr
Nyplatonismen började med Plotinus arbete och hans samling av skrifter, Enneadernadär han redogjorde för sina tre principer: det ena, intellektet och själen. Hypatia och hennes far följde hans läror i stället för en annan nyplatonikers, den syriske filosofen Iamblichus.

Damascius
ca 458-ca 538
Precis som Hypatia var Damascius en hednisk filosof och nyplatoniker som tillbringade sina första år med att studera i Alexandria, innan han flyttade till Aten och blev den siste ledaren för Platons akademi. Hans främsta bevarade verk är Problem och lösningar om de första principernaoch även om han inte verkar ha påverkats av Hypatias läror, så påverkade hennes brutala mord hans antikristna retorik.

Vado wvar Japans

Lady
Samurai?

Vi gör en djupdykning i den japanska historien för att avslöja de så kallade onna bugeisha - skräckinjagande, skickliga kvinnliga krigare som gav sig ut på slagfältet

Skrivet av Dr Nyri A Bakkalian

Bildkälla: wiki/Floating World Gallery

Bildkälla: wiki/morimiya.net

War och strid är inte bara en angelägenhet för män. Tedan tidernas begynnelse har kvinnor, oavsett kön, överlevt krig och deltagit i strid. Och även om många av de kända namnen i den japanska militärhistorien är män, har kvinnor alltid varit en del av den japanska krigföringen, trots att de ofta har raderats ut ur populärhistorien. Den term man ofta stöter på i dag för kvinnliga stridande i den japanska historien är onna bugeisha, som vi här översätter till "kvinnliga kampsportare".
Wvilka var dessa kvinnor och hur passar deras berättelser in i den bredare berättelsen om den förmoderna japanska militärhistorien? Om vi ska söka efter dessa berättelser måste vi vara medvetna om var och hur vi ska söka. Och vi måste söka efter kvinnornas berättelser på deras egna villkor, snarare än som en förlängning av männens. I inledningsorden i det första numret av den tidiga feministiska tidskriften Seito (Blåstrumpa) år 1911 skrev författaren och aktivisten Hiratsuka Raicho (1886-1971) följande berömda ord: "I begynnelsen var kvinnan solen." Hon syftade på solgudinnan Amaterasu när hon förklarade tidningens syfte att hjälpa till att återerövra det inre "ljuset" i kvinnans självständighet i en tid då man försökte tvinga in kvinnan i rollen som "god hustru, klok mor". Att söka berättelsen om kvinnor i krig i den förmoderna japanska historien är, enligt denna författare, ett sätt att söka detta ljus.
Tet första man måste komma ihåg med termen onna bugeisha är att det är ett modernt samlingsbegrepp som används mer i icke-japanska skrifter än i japanska skrifter. Kampsporter, så som de existerar idag som systematiserade träningsskolor där man kan bli licensierad, har inte alltid existerat. Om du söker efter "onna bugeisha" på nätet hittar du säkert moderna texter om vissa kvinnor, särskilt de under Edo-perioden som var framstående utövare av sina kampsporter. Chiba Sanako (1838-96), en del av den berömda Chiba-familjen av instruktörer i Hokushin Itto-ryu, är ett bra exempel på detta. Men att applicera "bugeisha" på människor i Heian- eller Sengoku-erans krigföring är lite långsökt.
Termen, så som den brukar användas, särskilt på engelska, handlar inte bara om skicklighet i systematiserade kampsporter utan mer allmänt om kvinnors historia i krig. Så var "gömmer" sig dessa kvinnor? "gömmer" sig? Vi måste försöka tänka bredare för att hitta fler av deras berättelser. Snarare än bugeisha (kampsportare), där det kanske eller kanske inte fanns någon praktisk tillämpning, tycker vi att det är värt att närma sig ämnet kvinnliga stridande mer brett, oavsett vilken form det kan ta.
Sågra kvinnliga stridande i den japanska historien är särskilt välkända, även i engelskspråkiga skrifter - de är sannolikt de första man stöter på om man gör en liten sökning även på engelska. Tomoe Gozen (ca 1157-ca 1247) ligger högst upp eller nära toppen av den listan. Hon deltog i Genpei-krigen i slutet av 1100-talet under befäl av Kiso no Yoshinaka, en av Genji-generalerna. Och hon förekommer i den klassiska texten Heike Monogataridär vi får en av våra bästa beskrivningar av hennes utseende och hennes skicklighet med vapen.
Onder slagfältet, men inte mindre viktig för utformningen av den militära och civila politiken, var Hojo Masako (1156-1225), ihågkommen som Nun-Shogun (Ama Shogun) för den betydande politiska makt hon utövade i det tidiga Kamakura-shogunatet. Genom sitt äktenskap med Minamoto no Yoritomo, den första Kamakura-shogunen, säkerställde hon också sin födelsefamiljs fortsatta politiska inflytande i shogunatet under resten av dess existens. Flera decennier efter hennes död var det en Hojo-regent Hojo Tokimune (1251-84) under vars ledning Kamakura-shogunatet samlade de japanska styrkorna till försvar mot Mongolrikets två invasionsförsök på Kyushu.
Ben naturligtvis är Tomoe Gozen och Hojo Masako långt ifrån de enda kvinnorna i den japanska militärhistorien. Denna författares forskning om kvinnor i krig i den japanska historien kom bara framåt tack vare att han fokuserade på och använde sig av källor i den lokala historien. Tänk på att perspektivet på japanskspråkig forskning av japanska forskare kommer att skilja sig från det arbete som utförs av en icke-japansk forskare som använder japanska och engelska källor och skriver på engelska. Med den reservationen kommer här lite av vad vi har lärt oss.
Sågra av de kvinnliga stridande som vi har hört talas om tillhörde samurajernas högsta kast - kvinnor som kom från daimyos familjer och deras högsta tjänare. Ibland, särskilt när det inte fanns några andra arvtagare till en släkt, fanns det några bland dem som i själva verket själva var daimyo, en position som vanligtvis var förbehållen män. Två exempel som är värda att beakta är Date Onami (1541-1602) som blev kastellan av Sukagawa efter sin make Nikaido Moriyoshis (1544-81) död, medan Tachibana Ginchiyo (1569-1602)

Ovan Slaget vid Awazu skulle bli den sista striden för det uppror som Tomoe Gozen hjälpte till att bekämpa

Ovan-höger Kvinnliga krigare
hyllades för sin tapperhet

Till vänster Japanska skolflickor visar upp sina färdigheter med naginata, 1935

Japans kvinnliga samurajer

"Tomoe Gozen och Hojo Masako
är långt ifrån de enda kvinnorna i
Japansk militärhistoria"

Berömda krigare

Några av de mer välkända japanska kvinnorna i krig

Kejsarinnan Jingu
Kejsarinnan Jingu är något av en legend i Japan och sägs ha erövrat Korea på ett oblodigt sätt medan hon fortfarande var gravid med sin son Ōjin. Enligt berättelsen låg sonen kvar i livmodern i tre år för att hon skulle kunna slutföra sin erövring.

Tomoe Gozen
Lady Tomoe är kanske Japans mest berömda kvinnliga krigare och var känd för sin styrka och skicklighet, särskilt som beriden bågskytt. Hon gjorde sig ett namn under Genpei-kriget 1180-1185.

Nakano Takeko
Nakano Takeko tog till vapen tillsammans med sin mor Koko och syster Masaki och ingick i ett kvinnligt förband, Joshigun, som stred till försvar för Aizu (nuvarande Fukushima) mot Meiji-regimen när nationen slets sönder från 1868.

Hangaku Gozen
Hangaku klättrade upp i Echigo-slottets torn 1201 och lät pilar regna ner över angriparna som belägrade slottet. Enligt legenden dödade hon män och hästar och blockerade deras attacker tills en bågskytt flankerade henne och hon blev sårad av hans pil.

Hojo Masako
Hojo Masako var gift med Japans första shogun Minamoto Yoritomo och behöll en enorm makt och ett stort inflytande efter hans död 1199. Hon skulle komma att leda den fortsatta erövringen av Japan tillsammans med sin andre make.

Niijima Yae
Yae, en annan krigare som försvarade Aizu under Meiji-restaurationen, var en mästerlig prickskytt och tog till vapen i Boshin-kriget vid 22 års ålder. Hon tjänstgjorde senare som sjuksköterska i både det första kinesisk-japanska kriget och det rysk-japanska kriget.

Bildkällor: wiki/LACMA, wiki/British Museum, wiki/Torstein Barnhardt, wiki/Library of Congress, wiki/Kikuchi Yosai, wiki/DWCLA

ärvde ledarskapet för huset Tachibana i Kyushu efter att hennes far Tachibana Dosetsu (1513-85) dog utan en manlig arvinge. Inte alla dessa kvinnor gick själva ut i strid, men det fanns gott om (manliga) daimyo som inte heller personligen gav sig ut på slagfältet. Att vara en regional guvernör av detta slag krävde inte att man deltog i strid.
On del av dessa var skickliga politiker och läromästare som har blivit välkända namn. Katakura Kita (1538-1610), vars manliga släktingar var höga vasaller till huset Date, var en beläst, välutbildad person med goda kontakter, förmodligen bättre utbildad och förberedd för ledarskap än många av de män hon kände. Hon hjälpte till att styra klanens politik och yttre relationer vid Toyotomi Hideyoshis hov i Kyoto och såg till att klanen höll sig på Hideyoshis goda sida under 1590-talets politiska strider och krig. Kita var också amma och förste lärare i både litteratur och stridskonst åt Date Masamune (1567-1636), den berömde enögde xenofile krigsherren som grundade den moderna staden Sendai (nuvarande Sendai, Miyagi Prefecture). Kita hade därmed en avgörande roll i byggandet av inte bara klanens framtid utan också, i förlängningen, norra Honshus framtid. Det finns många fler kvinnor som hon i historierna om alla större klaner från den tiden, med eller utan skicklighet i att hantera dödliga vapen.
Ondra kvinnor i den förmoderna japanska militärhistorien var inte lika högt uppsatta i samurajkasten, men skapade sig ändå ett rykte som skickliga utövare av kampsporter och som stridande. I vissa delar av Japan under Edo-perioden förväntades grundläggande kunskaper i kampsport av kvinnor som föddes in i krigarkasten. Detta är inte något som är skilt från den värld som samurajkasten byggde upp och levde i, utan snarare en del av den. Även i områden som norra Aizu (nuvarande Fukushima Prefecture), där kvinnors deltagande i politiken var förbjudet enligt lag, tränade kvinnor fortfarande kampsport. För vissa var träningen åtminstone ytlig, för andra mer djupgående. I nödsituationer var de några av de första på gatorna i slottsstaden för att skydda sitt samhälle.
Taizu-kvinnorna var ett annat utmärkt exempel, eftersom de också var kända för att tillämpa sin utbildning i praktiken under Boshin-kriget 1868-69. Nakano Takeko (1847-68), som i likhet med Chiba Sanako var en skicklig och certifierad kampsportare i fredstid, är Aizus mest kända kvinnliga stridande. Hennes anknytning till Aizu-domänen skedde genom ombud, eftersom hon kom från en familj av Aizu-vasaller som var permanent knutna till domänens gods i Edo (nuvarande Tokyo). Hon deltog i striderna utanför slottets murar under belägringen 1868 och dog i strid där. Yamamoto Yae (1845-1932) kom från en familj av artilleriinstruktörer och var en skicklig prickskytt och artillerist som redan i unga år var känd för sin fysiska styrka. Även hon deltog i striderna vid belägringen av Aizu och blev känd för sin användning av Spencer-kavallerikarbinen, ett överskottsvapen som importerades från det nyligen avslutade amerikanska inbördeskriget. Efter kriget åkte hon till Kyoto och ägnade sig åt att främja kvinnors utbildning. Senare gifte sig Yae med Niijima Jo, en amerikanskutbildad pastor, och tillsammans med honom var hon med och grundade Doshisha University, som än idag finns kvar i Kyoto.
Fill sist finns det de kvinnor om vilka vår historiska bild är som mest ofullständig. En av dem var en kvinnlig krigare i Kokura-domänen. Vi vet inte säkert vad hon hette, vi vet inte heller om hon var född samuraj och vilken, om någon, träning hon hade fått i kampsport. Vad vi däremot vet är att när Choshu-trupperna intog slottsstaden Kokura i norra Kyushu under det andra Choshu-kriget 1865, var hon den enda person som Choshu-männen hittade i den evakuerade och nedbrända staden. Denna kvinna, som väntade på en högt uppsatt Kokura-klanmedlems gods, var beväpnad med ett svärd. En Choshu-gevärspatrull sköt mot byggnaden innan de gick in, och hon dödade minst en innan hon blev dödligt sårad. En berättelse säger att hon såg männen i ögonen innan hon avslutade sitt liv med svärdet och fördömde dem för deras feghet.
An annan kvinna som deltog i striderna i 1860-talets Japan var Koike Shisetsu (1824-78). Även här är vår bild ofullständig, men i det här fallet berodde det på att hon levde ett kringflackande liv. Hon föddes i Kaga (nuvarande Ishikawa Prefecture) och var faktiskt utbildad konstnär och specialiserade sig på en kinesiskt influerad stil av tuschmålning som kallas nanga. Ännu mer intressant är kanske vår upptäckt att hon med dagens mått mätt skulle kunna betraktas som en medlem av HBTQ-samhället. Men när inbördeskriget 1868 bröt ut begav sig Shisetsu norrut och deltog i försvaret av Aizu tillsammans med kvinnor som Nakano Takeko. Hon tillfångatogs av den kejserliga armén, men släpptes när det upptäcktes att hon inte hade någon anknytning till Aizu-domänen. Shisetsu begav sig till Toyohashi, en del av den moderna prefekturen Aichi, och bodde där resten av sitt liv och fortsatte sitt arbete som konstnär. Varför begav hon sig till Aizu, en plats som hon inte hade någon tidigare anknytning till? Vilken tidigare erfarenhet hade hon av att hantera ett vapen, om någon alls? Det här är berättigade frågor, och eftersom hon aldrig har haft mer än en kort biografi i olika biografiska ordböcker är Shisetsu en historisk person vars historia förblir fascinerande, och som vi måste fortsätta att söka efter ytterligare ledtrådar till.
In kort sagt, trots att termen onna bugeisha är historisk, har kvinnliga kombattanter alltid varit en del av militärhistorien, vare sig det varit i Japan eller någon annanstans i världen. Deras plats i samurajkastens värld, i fredstid såväl som i krig, var oumbärlig. Deras berättelser finns där för oss att finna, om vi bara söker efter dem med vederbörlig omsorg, särskilt i rika lokala historier och rikliga lokala register. Och i vårt sökande efter dessa berättelser är det vår plikt att fråga varför dessa berättelser verkar ha begravts och varför det finns fördomar i både källmaterialet och i moderna tolkningar av källmaterialet. Även detta kommer att vägleda oss i våra fortsatta studier och ge dessa modiga krigare den plats i historien som de så tydligt förtjänar.

Ovanför En skådespelerska poserar i Taira-klanens rustning i slutet av 1800-talet

Rätt Tomoe Gozen var känd för sin skicklighet som bågskytt till häst

En krigares vapen

En närmare titt på naginata

Bildkälla: wiki/ Rama

Tendo-ryu bujutsu är fortfarande en populär form av kampsport i Japan, främst bland kvinnor, med ett antal offentliga uppvisningar i formen.

Naginata tros ha varit det främsta närstridsvapnet för kvinnliga krigare eftersom det gjorde det möjligt för dem att använda sin centrifugalkraft för att utjämna kampen mot starkare motståndare.

Bladet på en naginata kan vara upp till en meter långt och kan också monteras på ett kortare handtag för att användas som ett mer traditionellt svärd.

Bladet liknar ett svärd, men det kan också vara mycket bredare och böjt, vilket är idealiskt som ett skärande vapen som kan svängas runt och användas för strid på medeldistans.

Bildkälla: wiki/Yoshitoshi

"Hon var den enda person som
Choshu-männen hittade i en evakuerad
och brända slottsstaden"

Ovan Kvinnor försvarade sin stad under Kagoshima-upproret mot Meiji-regeringen

Ovanför Tomoe Gozen avbildad när hon tar sig an militärbefälhavaren Wada Yoshimori

Bildkälla: wiki/British Museum

Ovan Tomoe Gozen besegrar en Taira-krigare under Yoshinaka-fälttåget

Bildkälla: wiki/Waseda University Theatre Museum

Ovan Legenden om kejsarinnan Jingu berättar historien om en krigardrottning

Lola Montez och hennes lögner chockade publiken världen över med sina provokativa framträdanden och skapade kaos vart hon än gick

eautiful. Manipulativ. Salacious. Tetta är bara några av de ord som används för att beskriva Lola Montez, den irländska kvinna som blev internationellt känd och beryktad tack vare sina sensuella uppträdanden och sin falska identitet som "den spanska dansaren". Genom att fortsätta sitt bedrägeri lyckades hon bli älskarinna till kung Ludwig I av Bayern, ett olagligt förhållande som bidrog till att utlösa hans regims fall. Så vem var egentligen den riktiga Lola Montez och hur fick hon en kung på fall?
Born Eliza Rosanna Gilbert föddes på Irland 1821 och var dotter till Edward Gilbert, en brittisk arméofficer, och Eliza Oliver, en modistassistent och utomäktenskaplig dotter till Charles Silver Oliver, parlamentsledamot och tidigare hög sheriff i Cork. Familjen flyttade till Indien 1823 men Edward avled i kolera kort efter ankomsten och lämnade efter sig sin unga fru och dotter.

Tåret därpå gifte den äldre Eliza om sig och skickade tillbaka sin dotter till Storbritannien för att gå i skolan och bo hos släktingar. När hon var 16 år trotsade den unga Eliza sin mors önskan att hon skulle gifta sig med Sir Abraham Lumly, som Lola senare i sin självbiografi beskrev som "en rik och giktartad rackare på 60 år", och rymde istället till Irland med en ung löjtnant vid namn Thomas James. De flyttade till Calcutta i Indien, men äktenskapet upplöstes efter fem år - Lola skulle senare kommentera att "förrymda tändstickor, precis som förrymda hästar, nästan alltid slutar med en smäll". När skilsmässan beviljades förbjöds båda parter att gifta om sig så länge deras tidigare make levde.
Divorcerad och förskjuten av sin familj tog Eliza tillfället i akt att återuppfinna sig själv och reste till Spanien för att utbilda sig till dansös och förklädde sig till änka efter en spansk adelsman. Hon antog artistnamnet Lola Montez och debuterade i London på Her Majesty's Theatre, Haymarket, 1843 och fick stormande applåder för sin Spider Dance, där hon svängde höfterna och lyfte kjolarna medan hon trampade på plastspindlar. Hon blev dock snabbt igenkänd som "Mrs James" och historien spreds i tidningarna, vilket ledde till en motreaktion. Lola skrev till pressen för att försvara sin "spanska" identitet - som naturligtvis var en lögn - men det stod klart att hennes Londonkarriär var över precis när den hade börjat.
Detta bakslag till trots byggde Lola vidare på skandalen från sitt framträdande i London och gav sig ut på turné året därpå och uppträdde i München, Warszawa, S:t Petersburg och Paris - där hon tydligen kastade sin toffel på publiken från scenen efter att ha blivit utbuad av häcklare. Lola var ingen begåvad dansare men hon kompenserade för det med sitt orubbliga självförtroende och sin oemotståndliga sex appeal.
Mlola gjorde sig ett namn som dansös på kontinenten och kom i kontakt med framstående personer som tsar Nikolaj I av Ryssland och George Sand och blev känd för sin förkärlek för att röka och dricka och för sitt hetsiga temperament. Hon hade också många affärer med framstående män som kompositören Franz Liszt och författaren Alexandre Dumas och fick snabbt rykte om sig att vara en kurtisan.
Lola förlovade sig en kort tid med journalisten Alexandre Dujarier, men han dödades en ödesdiger natt i en duell mot en annan journalist, Jean-Baptiste Rosemond de Beauvallon. Bara timmar tidigare hade Lola och Dujarier grälat om hennes deltagande i en fest dit Dujarier sedan anlände berusad, vilket förolämpade Beauvallon och utlöste duellen. Vid undersökningen av hans död ska Lola ha sagt till domstolen att hon var en bättre skytt än sin dödade fästman - i själva verket sades hon ha varit bra med en pistol, en piska och till och med en dolk.
Medan Lola flyttat till München i Bayern i oktober 1846 ville hon uppträda på Stage Theatre, men fick avslag av teaterdirektören, som visste att hans djupt katolska bayerska publik inte skulle acceptera henne. Upprörd över avslaget begav sig Lola fräckt till Residenzpalatset, kung Ludwigs residens, och krävde att få träffa honom. Ludwig, som trots sitt äktenskap med drottning Therese var välkänd för sitt vandrande öga, blev omedelbart fängslad av Lola - vid 60 års ålder var han nästan fyra decennier äldre än hon. Det ryktas att när de träffades första gången frågade han Lola om hennes barm var äkta, och som svar slet hon av sig kläderna för att bevisa att den var det.
Förälskad av henne ordnade Ludwig Lolas debut på Münchens teater som hon önskade, men det blev en katastrof eftersom hennes provocerande dans upprörde den katolska publiken - precis som regissören hade förutspått. Trots det hade Ludwigs besatthet av den spanska dansösen bara börjat och de tillbringade allt mer tid tillsammans, och kungen skrev passionerade brev till henne varje dag.
Troblemet med den här affären var dock att det inte bara var Lolas skönhet och sensualitet som förtrollade Ludwig. I The American Law Journal från 1848 rapporteras att kungen "blev förälskad i hennes originella karaktär, hennes mentala krafter och de djärva och nya politiska åsikter som hon orädd och uppriktigt lade fram för honom". Det var tydligt att dansösen hade stort inflytande över sin älskare och hans vilja att diskutera statsangelägenheter med henne, en liberal, sågs som ett hot av hans konservativa regering.
När det inte bara Lolas politiska åsikter som gick stick i stäv med det konservativa bayerska hovet, utan hennes arrogans och temperament gjorde henne extremt impopulär i hela landet - det sägs till och med att hon använde sin piska mot folk på gatorna. Lola blev öppet utfryst i offentligheten som en vanhedrande kvinna och det växande föraktet för henne var uppenbart, även om hon fick visst stöd av en grupp universitetsstudenter som stödde hennes liberalism.
Blola hade snart gjort sig förtjänt av öknamnet "Bayerns okrönta drottning" och Ludwig - som vägrade höra något klagomål mot sin älskarinna - gav henne juveler, ett månatligt stipendium och en herrgård på Barerstraße. Han beställde till och med ett porträtt av henne till sitt skönhetsgalleri. Under tiden, när en berättelse dök upp i Londons The Pictorial Times om Lolas sanna identitet som en irländsk frånskild kvinna, förnekade hon det och skickade brev till de stora tidningarna i London, Paris och delar av Tyskland med sin "sanna" biografi. Detta inkluderade följande utdrag: "Till följd av de många rapporter som cirkulerat i olika tidningar om mig och min familj och som helt saknar grund eller sanning ... föddes jag i Sevilla år 1823. Min far var en spansk officer i Don Carlos tjänst ..."
Iet var helt påhittat, men Lola kunde inte riskera att kungen skulle upptäcka hennes bedrägeri och hon hävdade att historierna i pressen var en del av en jesuitkonspiration mot henne. Den spända situationen kring hennes relation till kungen förvärrades när det stod klart att Lola inte bara ville bli naturaliserad bayersk medborgare utan även upphöjd i adeln.

Ovan En samtida litografi av arga demonstranter som samlas utanför Lolas herrgård i Bayern

Hennes spindeldans gjorde Lola både känd och beryktad

2x Bildkälla: wiki/digitalcollections.nypl.org

Dansaren som fällde en kung

Lola Montez provokativa rutin, som reste världen runt med sin Spider Dance, väckte uppståndelse

Efter ett skandalöst äktenskap som slutade med makens mystiska död 1851 reste Lola till USA för att börja om på nytt. Här uppträdde hon på scenen, spelade huvudrollen i pjäser som skildrade hennes kontroversiella liv i Bayern och introducerade senare publiken för sin dans som flirtade med kontroverser: Spindeldansen.
Iförd köttfärgade strumpbyxor, en kort klänning med flerfärgade underkjolar och med spindlar av kork dinglande från kjolarna, dansade, snurrade, vred sig och stampade Lola i ett försök att "kasta av" spindlarna. Det var en löjlig syn, men showen blev ändå utsåld. Natt efter natt utförde Lola sin spindeldans, och hennes krumbukter förskräckte de pryda damerna och tjusade männen. Den 28 maj 1853 publicerade Daily Alta California om Lolas uppträdande: "Spindeldansen är en mycket anmärkningsvärd affär. Den är verkligen helt igenom spansk, och det kan inte förnekas att det är en mycket attraktiv föreställning. Som dansös står Madame Lola över medelmåttigheten. Vissa delar av hennes utförande var verkligen beundransvärda."
Inspirationen bakom Lolas dans är fortfarande svårfångad - vissa tror att rutinen var inspirerad av den italienska tarantellan, en dans som har sina rötter i tarantism, en obotlig dansmani som troddes orsakas av ett spindelbett. Offren blev alltmer maniska allteftersom dansen fortskred och tillfrisknade först efter en lång period av frenetisk dans.
Efter att ha förskräckt och fängslat den amerikanska publiken tog Lola 1855 med sig sin dans till Australien för att underhålla arbetarna i guldgruvorna. Det blev ingen succé och ett år senare återvände hon till USA, där hon uppenbarligen öppnade sina armar för Gud under sina sista dagar.

Nedan Lolas skandalösa dans hänförde och chockade publiken

År 1847 tillkännagav Ludwig sin avsikt att utnämna Lola till grevinna av Landsfeld, till stor förskräckelse för hans regering, som trodde att kungens olagliga förhållande skulle destabilisera staten. När premiärminister Karl von Abel protesterade mot att Lola utnämndes till grevinna svarade kungen med att avskeda honom och hans administration. Ludwig fortsatte med utnämningen och gav också Lola ett gods, feodala privilegier och en livränta på 20 000 mark - ungefär 5 000 pund - samt gjorde henne till medlem av drottning Thereses personliga orden.
A hade man blundat för kungens otrohetsaffärer genom åren, men att upphöja hans älskarinna till adlig rang var ett steg för långt. När professorerna vid universitetet uttryckte sitt missnöje avskedade Ludwig dem omedelbart i februari 1848. Studenterna, som nu fann sin lojalitet alltmer splittrad när de såg hur det gick för deras lärare, bestämde sig för att protestera utanför Lolas herrgård. Lola närmade sig sitt fönster för att se demonstranterna och höjde ett glas champagne till dem medan hon åt en chokladask som hon sedan kastade på mobben nedanför. Efter denna incident uppmuntrade hon kungen att stänga universitetet helt och hållet - ett oklokt beslut om det någonsin funnits ett.
Iursinniga studenter gjorde uppror på gatorna och fick snabbt sällskap av andra medborgare som var trötta på kungens oregerliga älskarinna. När Lola bestämde sig för att våga sig ut från herrgården tvingades hon ta skydd när hon blev attackerad av de väntande demonstranterna, och kungen skickade polisen för att rädda henne - även om hon, sin vana trogen, lyckades avlossa några skott från sin pistol över demonstranterna. Till och med kungens nya regering, som hade utsetts med Lolas hjälp, avgick när han vägrade att avsäga sig sin älskarinna.
Iet var inte förrän tusentals rasande demonstranter stod utanför hans palats som kungen till slut gick med på att öppna universitetet igen och, motvilligt, ge upp sin älskade Lola. Hon fördes bort till Schweiz mitt i natten, men kungens rykte hade redan tagit för stor skada. Oroligheterna i Bayern sammanföll med de republikanska revolutionerna som svepte genom Europa det året och snart hade en revolt gripit tag i landet. Oroligheterna förvärrades när det upptäcktes att Lola hade återvänt till München oinbjuden kort efter att hon hade blivit utvisad. Ludwig var trängd in i ett hörn och tvingades den 20 mars 1848 att avsäga sig tronen till förmån för sin son Maximilian.
Drots att Ludwig förlorade sin tron var han fortfarande hopplöst förälskad i Lola och fortsatte att stödja henne ekonomiskt - tills han fick höra att hon hade tagit sig andra älskare utomlands. I ett av sina sista brev till henne skrev han: "Det är inte dina fiender som har fått mig att ändra mina känslor för dig, utan ditt uppförande. Du ser alltid utåt för att hitta motiv till det som händer dig, men du måste se inåt." Lola var rasande över att deras förhållande tog slut och hotade med att publicera de intima brev han skrivit till henne, vilket hon dock aldrig gjorde.
Flola var tvungen att börja om på nytt och reste först till Frankrike och sedan till London i slutet av 1848, där hon snabbt gifte sig med George Trafford Heald, en ung och förmögen engelsk kavalleriofficer. Men deras nygifta lycka stötte snart på problem när Healds släktingar avslöjade Lolas sanna identitet och fick henne anklagad för bigami, eftersom hennes första make, Thomas James, fortfarande var i livet. Lola och Heald flydde från Spanien, men deras tumultartade förhållande fick ett abrupt slut när Heald påstods ha drunknat bara två år senare.
Sailing till New York 1851 började Lola om på nytt i USA och uppträdde i Boston, Philadelphia, New Orleans och San Francisco under de kommande två åren. Hon inledde också en skådespelarkarriär och spelade huvudrollen i en pjäs som var skriven speciellt för henne, Lola Montez i Bayernsom var en både humoristisk och censurerad version av vad som verkligen hade hänt. Trots det blev Lola en publiksuccé.
Ijuli 1853 gifte hon sig med sin tredje make, tidningsmannen Patrick Hull, och de flyttade till Grass Valley i Kalifornien - men även denna gång gick äktenskapet snabbt i kras. Enligt en berättelse hittades den läkare som Hull hade utsett som motpart i skilsmässostämningen skjuten kort därefter. Lola stannade kvar i Grass Valley under de kommande två åren och anställde en ung skådespelare, Noel Follin, som sin manager innan hon gav sig ut på en turné i Australien, där hon underhöll gruvarbetare under guldruschens höjdpunkt.
After sin första föreställning fick Lola en del positiva recensioner, och kritikern för Bell's Life In Sydney And Sporting Reviewer skrev: "Hennes entré var blygsam och elegant och under hela den långa föreställningen spelade hon med en blandning av glöd, elegans, lekfullhet och patos som gjorde att hon vann allas gillande." Kritiken kom dock snabbt tillbaka när hon i september 1855 framförde sin Spider Dance på Theatre Royal i Melbourne och lyfte kjolarna så högt att publiken kunde se att hon inte hade några underkläder på sig. En kritiker på Tidningen The Argus beskrev hennes framträdande som "fullständigt omstörtande för alla idéer om allmän moral"
Hs ökändhet fördjupades i februari 1856 när hon attackerade redaktören för The Ballarat Times, Henry Seekamp, med sin piska efter att ha läst en dålig recension av hennes framträdande. Han hämnades och stämde henne för misshandel, medan hon stämde honom för förtal. Båda fallen misslyckades men Lolas advokat stämde honom sedan framgångsrikt för förtal, och han sålde så småningom tidningen och lämnade. Bara två månader senare blev hon ombedd att göra ett extranummer efter sin Spider Dance på Castlemaine inför 400 gruvarbetare, men hon retade upp publiken när hon förolämpade dem efter lite häcklande.
Lola återvände till USA i maj samma år, men på vägen dit försvann Follin mystiskt överbord - ännu ett oförklarligt dödsfall som förknippas med henne. Efter att ha misslyckats med sina försök att återuppliva sin karriär började Lola hålla moraliska föreläsningar skrivna av pastor Charles Chauncey Burr. Hon publicerade också flera texter, bland annat sin självbiografi, som föga förvånande framställde henne i ett fördelaktigt ljus. År 1860 hade syfilis härjat i hennes kropp, och när hennes hälsa försämrades sades det att hon ångrade övertramp i sitt liv. När hon dog 39 år gammal den 17 januari 1861, skrev Sacramento Daily Union skrev att hon hade tillbringat sina sista dagar med att ta "sin tillflykt till tröst av den kristna tron". Hennes gravsten bar namnet "Mrs Eliza Gilbert".
Blola blev en av 1800-talets mest kända kvinnor och förkroppsligade den "dåliga kvinnan" som unga viktorianska flickor varnades för att efterlikna. Under hela sitt liv har Lola både skakat om och glatt publik över hela världen, bidragit till en kungs fall och spridit så många myter om sig själv att det är omöjligt att veta hela sanningen om henne - och därför förblir hon lika fascinerande och mystisk i döden som hon var i livet.

Ovan Män flockades för att se Lolas vågade framträdanden i USA

Nedan Lola poserar för en daguerreotypi tagen på 1850-talet

Hon var mycket mer än den skandal hon uppvaktade

Tack vare de lögner som hon själv spred är Lolas liv oåterkalleligen förvrängt av myter och förfalskningar. I det här avseendet var hon verkligen en bedragare och hon försökte upprepade gånger försvara sin falska bakgrundshistoria som infödd spanjor, ändrade sitt födelseår, födelseort och till och med vem hennes far var, trots att tidningsartiklar presenterade bevis på motsatsen.
Men när man blir uppslukad av hennes färgstarka liv är det lätt att glömma att hon var mer än bara en förförerska med ett fult humör. Lola umgicks trots allt med självförtroende i tidens konstnärliga och litterära kretsar och charmade några av Europas största tänkare med inte bara sin fysiska attraktion utan också sin intellektuella konversation. Hon fotograferades till och med av Nadar, som tog porträtt av några av den tidens mest framstående parisare. Lola var också en flytande lingvist och gav danslektioner till Lotta Crabtree och uppmuntrade henne att satsa på en karriär inom underhållningsbranschen - den unga flickan skulle senare bli en av 1800-talets mest älskade underhållare.
I slutändan var Lola en kvinna som skapade sig själv och som vägrade låta sig begränsas av samtidens sociala och moraliska förväntningar på kvinnor, utan levde sitt liv på sina egna villkor och blev berömd på sitt eget sätt. Hennes inställning framgår kanske bäst av den dedikation hon skrev till sin bok från 1858 Skönhetens konst; eller hemligheter från en damtoalett: "Till alla män och kvinnor i alla länder, som inte är rädda för sig själva, som litar så mycket på sina egna själar att de vågar stå upp i sin egen individualitets kraft för att möta världens tidvattenströmmar, tillägnas denna bok respektfullt av författaren."

Vänster Lolas upphöjelse i den bayerska adeln skulle sluta i katastrof

Nedan Kung Ludwig valde att stödja sin älskarinna framför sin regering

Bildkälla: wiki/Neue Pinakothek

av Roy Morris Jr finns nu tillgänglig från Johns Hopkins University Press

Efter att ha flyttat till Paris 1903 blev Steins hem ett Mecka för blivande konstnärer och intellektuella i början av 1900-talet och hjälpte till att vägleda några av de mest inflytelserika innovatörerna under den tiden

Skrivet av Roy Morris Jr

In dförsta världskriget var Paris centrum för den litterära och konstnärliga världen, och epicentrum för denna värld var en tvåvåningslägenhet på stadens vänstra strand nära Luxembourgträdgården. Tär, på 27 rue de Fleurus, regerade den amerikanska utvandraren Gertrude Stein, assisterad av sin mångåriga följeslagare Alice Toklas. De två fysiskt omaka kvinnorna utgjorde ett formidabelt team. Den pratglada, kraftiga Stein höll tal från sin favoritstol vid den öppna spisen, medan den vaksamma, lilla Toklas kontrollerade tillträdet till Stein och samtalade i andra änden av rummet med fruarna och flickvännerna till de olika konstnärer och författare som flockades till parets lördagskvällssalonger. Under mer än två decennier var chez Stein platsen att vara på.
Pörsta attraktionen, förutom den goda maten och de livliga samtalen, var den anmärkningsvärda samlingen av modernistiska målningar som Gertrude och hennes bror Leo hade förvärvat under ett decennium då de bodde tillsammans i Paris. Leo hade anlänt först, 1902, med avsikten att själv bli målare. Gertrude följde efter ett år senare efter att ha hoppat av Johns Hopkins University School of Medicine i Baltimore i kölvattnet av en obesvarad kärleksaffär med en vacker ung kvinna. På den korta, slingrande rue de Fleurus delade syskonen en fyrarumslägenhet, två rum ovanför, två under, med en fristående ateljé på innergården för Leo. De började söka igenom Paris efter målare att bli mästare på.
Wed hjälp av en slant på 8.000 dollar från deras avlidne fars dödsbo köpte de några små målningar av Paul Cézanne på konsthandlaren Ambroise Vollards galleri på rue Laffitte. Sedan, på en utställning som presenterade Fauves, det franska måleriets revolutionära "vilddjur", stötte de på Henri Matisses mycket omdiskuterade porträtt av sin fru Amelie, Kvinna med hatt. Leo ansåg att porträttet var "den äckligaste färgkladd jag någonsin sett", men Gertrude övertalade honom att köpa det för 500 franc, cirka 75 pund. Det var väl använda pengar. Med dessa första inköp tog sig syskonen in i hjärtat av Paris konstscen och samlade snabbt på sig en av de mest imponerande privata samlingarna i staden. Snart pryddes deras väggar av en uppsjö av stora franska målare: Matisse, Cézanne, Degas, Gauguin, Manet, Renoir, Toulouse-Lautrec och Delacroix. Gertrude kallade det deras "samling av värdigheter"
An ung spansk målare på uppgång som Gertrude beskrev som "en snygg stövelblackare med stora ögonpölar" tilldrog sig deras särskilda uppmärksamhet. Hans namn var Pablo Picasso. Leo hade upptäckt den 24-årige Picassos verk på ett galleri på rue Laffitte. Han och Gertrude var oense om Picassos meriter, om än inte om hans brinnande svarta ögon, som Leo kallade "enastående seende ... Jag brukade säga att när Picasso hade tittat på en teckning eller ett tryck, var jag förvånad över att något fanns kvar på papperet, så absorberande var hans blick". Leo drogs till Picassos målning av en naken, knappt pubescent ung flicka som håller i en bukett röda blommor. Gertrude tyckte för sin del att målningen var "ganska förfärlig". Hon sa att flickans fötter påminde henne om en apas. Galleristen Clovis Sagot, en före detta cirkusclown, föreslog skämtsamt att "om man inte gillar benen och fötterna är det mycket enkelt att giljotinera henne och bara ta huvudet". Lyckligtvis ignorerade Leo förslaget och tog med sig den intakta målningen hem.
Tsteinerna började bjuda in till middagar på lördagskvällar för att visa upp sina fynd. Alla sorters människor kom: konstnärer, författare, kompositörer, fotografer, journalister, konsthandlare, samlare, studenter - till och med mindre europeiska kungligheter. "Familjen Stein", säger Ambroise Vollard, "var de mest gästvänliga människorna i världen." Middagarna tillagades av flera olika kockar, bland annat Gertrudes favorit, en stursk och godmodig normand vid namn Helene. Leo ledde diskussionerna efter middagen, som kunde bli ganska hetsiga. Han var en övertygande talare - han kallade sig själv "en förklarare" - och en begåvad mimiker. Hans imitation av den berömda dansaren Isadora Duncan, en granne från barndomen i Oakland, Kalifornien, var en särskild showstopper. Gertrude nöjde sig till en början med att lyssna och stoppade in benen under stolen medan Leo gick runt och höll tal. Någon sa att hon såg ut som Buddha, med händerna tyst knäppta i knät. Med tiden skulle deras roller förändras.
Leos ursprungliga entusiasm för Picasso avtog till den grad att målaren krävde att få veta: "Varför tycker du inte om min målning?" Vid ett annat tillfälle slog spanjoren tillbaka mot den överdrivet kritiske Leo: "Du har ingen rätt att döma. Jag är konstnär och det är inte du." Gertrude, som hade blivit förtjust i Picasso både som person och konstnär, försvarade hans verk. Hon tyckte att hans målningar liknade det som hon försökte uppnå med sitt skrivande: att stapla oväntade effekter på varandra för att framkalla komplexa känslor. Picasso visade sin uppskattning genom att måla Gertrudes porträtt 1906. Porträttet, som mestadels gick i brunt, gav henne ögon som inte passade ihop, en långsträckt näsa och ett kraftigt snedstreck av en mun som knappt liknade hennes rosenknoppsformade läppar. Leo ansåg att målningen "i sin helhet var osammanhängande", men Gertrude älskade den. "För mig", skrev hon, "är det jag, och det är den enda reproduktionen av mig som alltid är jag." När besökare påpekade för Picasso att Gertrude inte var särskilt lik hans porträtt av henne, ryckte han bara på axlarna och sa: "Det kommer hon att bli."
In allt större utsträckning grälade Gertrude och Leo, och i april 1914 flyttade han ut från deras lägenhet i Paris och reste till Florens i Italien med sin älskarinna. Han avlossade ett avskedsskott mot Gertrude och Picasso och sa att de "producerar det mest gudomliga skräp som finns". Han och Gertrude skulle aldrig mer tala med varandra. Gertrude var inte besvärad av Leos avgång. Hon var det verkliga geniet i familjen, sa hon, inte han. Dessutom hade hon Leos ersättare redan på plats i form av den lilla, outtröttliga Toklas. Toklas var född i San Francisco - hennes

Toklas och Stein sitter bland många verk av sina konstnärliga samtida

Gertrude Stein

Några av de kända ansikten som passerade genom Steins salong

Namn och adress
Datum: 25 oktober 1881 - 8 april 1973
Yrke: Konstnär, poet, dramatiker
Familjen Stein var tidiga anhängare av Picassos arbete och han målade ett porträtt av Gertrude 1906 som skulle hänga i hennes salong i Paris flera år senare. Han var med och grundade den kubistiska rörelsen och är en av 1900-talets mest kända målare.

Namn och adress
Datum: 21 juli 1899 - 2 juli 1961
Yrke: Författare, journalist
Stein var Hemingways mentor när han bodde i Paris och hjälpte den ambitiöse unge författaren att träffa andra likasinnade författare och konstnärer. Hon blev även gudmor till Hemingways son Jack. De blev dock osams på senare år.

Namn och adress
Datum: 24 september 1896 - 21 december 1940
Yrke: Författare Författare
Fitzgerald, som var en av de stora författarna i den förlorade generationen (en term som Stein var med och myntade) på 1920-talet, är mest känd för sin bok Den store Gatsbysom Stein uttryckte sin uppskattning för i brev till Fitzgerald 1925. Han var också nära vän med Hemingway.

Bildkälla: 1. wiki/yiddishayt 2. wiki/National Archives and Records Administration 3. wiki/The World's Work 4. wiki/Kongressens bibliotek

Namn och adress
Datum: 7 februari 1885 - 10 januari 1951
Yrke: Författare, dramatiker
Författaren till dussintals romaner och noveller, men hans största berömmelse är att han som första författare från USA tilldelades Nobelpriset i litteratur, vilket han fick 1930 med särskilt omnämnande för sin satir Babbitt.

Bildkälla: wiki/Ministère de la Culture

Namn och adress
Datum: 23 april 1875 - 6 december 1954
Yrke: Författare Författare
De Gramont var en hängiven anhängare av socialism och feminism och växte upp som en förmögen aristokrat. Förutom sina många böcker som skrevs mellan 1930 och 1940 är de Gramont känd för sitt banbrytande "äktenskapskontrakt" med sin partner, dramatikern Natalie Barney.

Namn och adress
Datum: 31 december 1869 - 3 november 1954
Yrke: Konstnär
Efter att ha blivit utskälld av kritikerna var det stödet från familjen Stein (som köpte Kvinna med hatt) som uppmuntrade Matisse att gå vidare med sin revolutionerande stil. På samma sätt var det Matisse-verken som hängde i salongen som lockade nya besökare till residenset.

Bildkälla: wiki/New York Public Library

farfar var en ursprunglig Forty-Niner - och hon hade träffat Gertrudes yngre bror Michael och hans fru Sarah när de besökte staden 1906. Under ett artighetsvisit i familjen Steins hem i Paris den 8 september 1907, hennes första dag i Paris, träffade Toklas Gertrude. Klockorna ringde i hennes huvud. "Endast tre gånger i mitt liv har jag träffat ett geni", skulle Toklas minnas, "och varje gång ringde en klocka inom mig." (De andra två genierna som hon nämnde var Picasso och den engelske filosofen Alfred North Whitehead) På sin första middagsbjudning på rue de Fleurus träffade Toklas Picasso och Matisse. Picasso frågade henne på fullt allvar om hon tyckte att han såg ut som Abraham Lincoln. Det tyckte hon inte.
Toklas tog flitigt på sig en mängd olika roller: värdinna, hushållerska, trädgårdsmästare, kokerska, maskinskrivare, redaktör, förläggare, chef, revisor, barnflicka, reskamrat, debattpartner och vän. Det skulle bli ett livslångt åtagande. När Leo var borta fokuserade Gertrude alltmer på sitt skrivande. Hon hade publicerat de mer eller mindre konventionella Tre berättelser 1909 och en radikalt experimentell poesibok, Tender Buttons, fem år senare. För närvarande arbetade hon på en roman på 1.000 sidor, The Making of Americans. Med Toklas hjälp upprätthöll Gertrude ett regelbundet, om än kaotiskt, skrivschema. Hon tyckte om att skriva sent på kvällen, efter att dagens distraktioner hade avslutats. Hon skrev för hand, fyra eller fem rader per sida i en blå fransk studentanteckningsbok. Hon tappade sidorna på golvet och Toklas gick på tå och hämtade dem nästa morgon medan Gertrude sov. När författaren vaknade - aldrig före middagstid - läste hon igenom det maskinskrivna manuskript som Alice hade förberett av "det dagliga miraklet". Hon blev rutinmässigt överraskad av vad hon hade skrivit kvällen innan. För Toklas var det himmelskt, "som levande historia - jag hoppades att det skulle fortsätta för evigt".
Tet första världskrigets utbrott avbröt både lördagskvällarnas salonger och de sena skrivstunderna. Stein och Toklas anmälde sig som frivilliga chaufförer för American Fund for French Wounded och levererade förnödenheter till militärsjukhus i hela västra Frankrike. De blev senare dekorerade av den franska regeringen för sin insats. Efter kriget återvände de till Paris och återupptog sina middagar. Angloamerikanska författare, många rekryterade genom Sylvia Beachs bokhandel Shakespeare and Company på Left Bank, ersatte i allt högre grad franska och spanska målare i deras salonger. Bland dem som kom på besök fanns berömda eller blivande berömda författare som Ernest Hemingway, F Scott Fitzgerald, TS Eliot, Ezra Pound, Sherwood Anderson, Sinclair Lewis, William Carlos Williams, Djuna Barnes, Edith Sitwell och Ford Madox Ford.
Hemingway, som var yngst i gruppen med sina 22 år, hade just inlett sin enastående karriär när han och hans fru Hadley första gången besökte Stein och Toklas våren 1922. Han var Europakorrespondent för Toronto Starmen var angelägen om att diskutera skönlitterärt skrivande med Stein och titta på hennes samling av målningar (han var särskilt attraherad av Cézannes verk). Stein tyckte genast om den stilige Hemingway, men det gjorde inte Toklas. Hon tillbringade den mesta tiden med att prata med Hadley, som i likhet med många av Steins vänner i Baltimore hade gått på Bryn Mawr (Stein hade gått på Radcliffe).
Hemingway började regelbundet komma förbi för att träffa Stein. Hon tyckte att han var lovande men ansåg att en av hans tidiga noveller var inaccrochable, en term inom måleriet som innebär att ett verk är för snuskigt för att visas offentligt. Hon avfärdade också hans oundvikliga uppväxtroman som tråkig. "Det finns en hel del beskrivningar i detta, och inte särskilt bra beskrivningar", instruerade hon. "Börja om igen och koncentrera dig." Hennes viktigaste råd var att Hemingway skulle sluta arbeta som journalist och istället fokusera på sitt skönlitterära skrivande. Han lyssnade noga på hennes råd.
Wen författare som Stein tyckte bäst om var utan tvekan Fitzgerald. Hemingway tog med honom för att träffa dem 1925. Stein och Toklas hade läst hans karriärskapande första roman, Denna sida av paradisetnär den kom ut 1920. Stein ansåg att Fitzgerald var "den ende av de yngre författarna som skrev naturligt i meningar", och hon blev glad över att få ett förhandsexemplar av hans nya bok, Den store Gatsby. Trots att Fitzgerald hade ett välförtjänt rykte om sig att vara en frossare, uppförde han sig mycket väl i Steins och Toklas sällskap. "Det brukade pratas en hel del om hans drickande", sa Toklas, "men han var alltid nykter när han kom till huset."
Lige omtyckta var poeterna Eliot och Pound. Stein och den Londonbaserade Eliot arbetade, åtminstone ytligt sett, i samma litterära anda. Men om Eliot var en revolutionär poet på papperet, var han i verkligheten fortfarande den stärkta konventionella bankman han var vid den här tiden. Han ogillade de flesta människor, engelska eller amerikanska, inklusive de avgjort okonventionella Stein och Toklas. Under sitt besök höll Eliot hela tiden i sitt paraply som om han väntade på att få åka med en buss. Han och Stein grälade om Steins användning av delade infinitiver; när Eliot frågade på vems auktoritet hon rättfärdigade ett sådant kätteri svarade hon: "Henry James" Eliot gjorde aldrig ett andra besök.
Pound tröttnade på sitt eget välkomnande några dagar senare när han på ett otrevligt sätt föll omkull och slog sönder kvinnornas favoritfåtölj, som hade klätts i ett Picasso-designat mönster. Som Toklas skulle komma att minnas: "Gertrude Stein gillade honom men tyckte inte att han var underhållande. Hon sa att han var en byförklarare, utmärkt om man var en by, men om man inte var det, inte." Även Hemingway föll i onåd efter att han i sin första roman grymt hånade Stein och deras gemensamma vän Anderson, Vårens strömmaren uppenbar parodi på Andersons Mörka skratt avsedd att få Hemingway att bryta kontrakt med sin förläggare Boni & Liveright. Stein var rasande för Andersons räkning och Hemingway, kanske generad, slutade besök. Det skulle dröja flera år innan de talades vid igen.
Tör att undkomma hettan i Paris och de litterära stridigheterna hyrde Stein och Toklas 1928 en bondgård i byn Bilignin i sydöstra Frankrike. Där skrev Stein hösten 1932 på ett infall en fiktiv memoarbok som påstods vara skriven av Toklas, Alice B. Toklas självbiografi. Den ovanligt klarsynta och lättillgängliga boken var fylld av minnen från deras tid i Paris. De flesta minnena var varma, men Stein tog Hemingway i örat för hans avfällighet, kallade honom "gul" och hävdade att hon och Anderson var både "lite stolta och lite skamsna" över sin tidigare elev, "som gör det utan att förstå det". Toklas skulle inte gå så långt: Hemingway, sa hon, var "en rutten elev".
Anär tjugotalet övergick i trettiotal började Stein och Toklas tillbringa allt mer tid på sitt lantställe. Toklas koncentrerade sig på trädgården och köket medan Stein övervakade allt från sin balkong på andra våningen. Folk kom fortfarande för att se dem, men nu var det enskilt och inte i en folkmassa. I kölvattnet av den överraskande succén med Alice B. Toklas självbiografiturnerade de i USA under sex månader 1934-35 och njöt av att komma hem efter 30 år utomlands. Tre år senare tvingades de flytta ut ur sin lägenhet i Paris för att ge plats åt hyresvärdens nygifta son. De hittade en ny lägenhet på 5 rue Christine, men det var inte samma sak. Magin från 27 rue de Fleurus kunde inte återskapas.
After att ha övervunnit andra världskriget i den franska byn Culoz återvände Stein och Toklas till Paris i slutet av 1945. De hoppades på att få göra ett återbesök i USA, men så blev det inte. Stein avled i Paris den 27 juli 1946 efter en misslyckad operation för magcancer. Hennes sista ord, liksom mycket annat hon sa eller skrev under sitt liv, blev en legend. "Vad är svaret?", mumlade hon under narkosen. När hon inte fick något svar krävde hon: "I så fall, vad är frågan?" Toklas, som satt vid hennes säng, gav inget svar.
Tngen kan idag tänka på Paris på tjugotalet utan att tänka på utan att tänka på Stein, Toklas och deras legendariska salong salong på 27 rue de Fleurus. "Paris", skrev skrev Stein, "var där 1900-talet var." Det var verkligen dit många av århundradets mest berömda författare och konstnärer kom för att bryta bröd, diskutera stil och utbyta skvaller med sin yviga värdinna och hennes ständigt återhållsamma följeslagare. På sätt och vis fick Toklas sin önskan uppfylld för länge sedan: fast förankrade i den sepiafärgade legenden om Paris och den förlorade generationen visar hon och Stein alla tecken på att fortsätta för evigt.

Stein och Toklas var tillsammans från det att de träffades 1907 till Steins död 1946

Picassos porträtt av Stein från 1906 tros vara en av hennes favoriter

Vad hade dessa konstnärer gemensamt?

Existentialismen
Efter första världskriget omprövade unga tänkare de filosofier och värderingar som tycktes ha lett till konflikten. Detta ledde i sin tur till en hel del självrannsakan och reflektion över den personliga identiteten, vilket utforskades av författare som Hemingway.

Desillusionering

Surrealismen
En mer flytande självkänsla och brist på förankring i en gemensam världsbild inspirerade konstnärer att skildra världens absurditet på nya och kreativa sätt, till exempel i Picassos kubism, som främst utforskades genom konsten.

Förlorad generation

Förlust av identitet

Osäkerhet om framtiden

Anti-materialism
Samtidigt som den förlorade generationen sågs som något nihilistisk och driven av jakten på nöje, var den också ganska avvisande till rikedom och materiell vinning. Fitzgeralds Den store Gatsby är ett bra exempel på detta.

Stein hade en löpande korrespondens med Picasso under sina år i Paris

Bildkälla: wiki/Library of Congress